A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Could Have Been Us (Willow Creek Valley #2), 2021

Fordította BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Találj el hozzám (Willow Creek Valley 1.), 2022

Copyright © 2021. COULD HAVE BEEN US by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-94-4

Aly Martineznek.
Biztos vagyok benne, hogy rengeteg jó ötleted volt,
még ha nem is emlékszem rá.

ELSŐ FEJEZET

Stella

– Ne csináld, Stella! Van… Kell, hogy legyen valami megoldás! – kiáltja Jack, miközben a könnyeket törölgetem az arcomról.

– Nincs más választásunk.

– Mindig van más választásunk.

– Ez most nagyon nehéz – mondom a kezemben lévő apróságra pillantva.

Nagyon szeretném megtartani őt, de képtelenség. Egyik lehetőség sem jó, és ezer indokot tudunk felsorolni mellette és ellene is. Nem is gondolhatjuk meg magunkat, mert annak katasztrofális következményei lennének. Apám világosan megmondta, hogy kitagad, ha megtartom a kisbabámat. Nem lesz családom, elveszítem a barátaimat. A testvéreim sem segíthetnek, mert ők is ugyanúgy járnak majd, mint én. Apám szerint én nem leszek olyan lány. Aki tizennyolc évesen szül. Az ő lánya biztosan nem! Csak sírtam, és azt válaszoltam, hogy nem érdekel, de ő bevetette az egyetlen fegyvert, amivel térdre kényszeríthet: Jacket.

Porrá zúzza a jövőjét, mondta, és biztosra vehetem, hogy soha nem kap munkát ebben a városban. Már amúgy is elveszítette a családját, úgyhogy nem bírnám nézni, hogy elvesznek tőle mindent, amiért megdolgozott.

Olyan ostobák voltunk azon az éjjelen! Hibáztunk, és most vezekelnünk kell.

Jack megfogja a baba pici ujjait. Én is megszámoltam mind a tízet, és egyenként megcsókoltam mindet. Annyira tökéletes kis lény! Pont elfér a karomban, mintha belőlem nőtt volna ki.

– Tényleg az. De nem az a lényeg, hogy könnyű vagy nehéz.

Jackre pillantok. A haja zilált, mert egyenesen az egyetemről száguldott, hogy időben ideérjen; mogyoróbarna szemében kétségbeesés tükröződik, mert most meg kell tennünk azt, amiben hét hónapja megállapodtunk.

– Valóban. Nem fontos, hogy nehéz, mert ez a babáról szól – válaszolom, és amint kicsúsznak a szavak a számon, máris utálom őket.

– Ő a lányunk! Otthagyom az egyetemet, és megoldjuk. Valahogy felneveljük.

Megint könnyek csordulnak végig az arcomon. Azt hittem, hogy könnyebb lesz. Milyen naiv voltam! Az elmúlt négy hónapban Georgiában voltam, és senkivel sem találkozhattam Willow Creek Valley-ből, mert el kellett rejtenem a domborodó pocakom. Csak arra tudtam gondolni, miként élem túl ezt az egészet, de most eljött a pillanat, és úgy érzem, nem fog menni. Ha mégis, akkor egy életen át fájdalommal kell majd élnem.

– Tizennyolc vagyok – emlékeztetem.

– Tudom – járkál Jack fel-alá a szobában. – Mindennel tisztában vagyok. De most itt a baba. Megérkezett!

– Te pedig egyetemista vagy. Már megbeszéltük, Jack! Túlbeszéltük az egészet, mert…

– El kell mondanunk Graysonnak – néz rám fájdalmas arckifejezéssel.

Ó, igen! A bátyám. Jack legeslegjobb barátja az egész földkerekségen. Aki mindig ott volt mellette, amikor szüksége volt rá, és mégsem tudhatja meg az igazságot soha.

Becsapjuk magunkat.

Azt hazudjuk, hogy csak egy csók volt, de annál sokkal több lett, mert mindketten elvesztettük a fejünket. Ebben a tagadásban aztán mással vigasztalódtunk, hogy valamelyest helyreálljon a lelki békénk. És most tetézzük az egészet, a valaha volt legnagyobb hazugsággal, a baba örökbeadásával. Lemondunk róla. Odaadjuk őt, hogy helyettünk mások szeressék.

– Grayson nem kifogás. Te akarod ezt? Apává válni a jelen helyzetben?

– Nem, de akkor is csináltunk egy gyereket – vakarja meg az orrát.

– Így van. És megbeszéltük, hogy megszülöm, aztán örökbe adjuk, hogy olyan élete legyen, amilyet megérdemel. Odakint várakozik két ember, aki szeretni fogja a lányunkat. Rendben van az életük. Szép családjuk, saját otthonuk van, és biztosítani tudják a lányunknak azt a jövőt, amit mi képtelenek vagyunk. Felnőtt emberek. Velünk ellentétben… Mi még csak nem is járunk együtt, mindössze egyszer elvesztettük a fejünket, és még védekezni is elfelejtettünk. Azt meg sem említem, hogy apám miatt mindent elveszíthetünk, Jack! Mindent… Én csak… Azt kell tennem, ami jó neki, ami helyes! Nem szabad magamra gondolnom. Ez nem a mi szükségleteinkről szól…

Azzal ellentétben, amit itt összebeszélek, semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy Jack igazán szeressen.

– Gőzük sincs, milyen ajándékot kapnak tőlünk – sóhajt fel Jack.

Misty és Samuel Elkins nagyon jó szülők lesznek. Már berendezték a babaszobát, megvették a rózsaszín bébikompot és az elefántos ágyforgót. Beszerezték a babaruhákat, az autósülést, megvásárolták a pelenkát. Amikor meglátogattuk őket, órákig meséltek nekünk a terveikről, ami Jacket és engem is megnyugvással töltött el. Pontosan tudják, milyen lemondással jár ez a részünkről, és értékelik a szerencséjüket.

Lehunyom a szemem, megsimogatom a babát, és megcsókolom a homlokát.

– Misty szeretni fogja Kinsley-t. Velem ellentétben, ő jó anyja lesz. Lehet, hogy én belepusztulok, de neki így a legjobb. Mindketten tudjuk – mondom, és a mellkasára teszem a kezem. Olyan gyorsan ver a kis szíve!

Jack odajön hozzám, és a kezemre teszi a tenyerét.

– Ha így helyes, akkor miért ennyire nehéz?

– Mert szeretjük őt. Még akkor is, ha nem tarthatjuk meg.

Három dobogó szív, a háromból kettő megszakad. Pontosan tisztában vagyunk vele, hogy mi vár ránk. Odaadom ezt a pici lányt egy másik párnak, és ezzel esélyt adok neki az életben, mert velem nem lenne jó sora. Pár hét múlva kezdődik az egyetem, Jack másodéves lesz a másoddiplomás képzésen, ráadásul nem is szeretjük egymást. Legalábbis ő nem szeret engem.

– Mindent megteszek. Akármit kérhetsz tőlem, Stella. Már megmondtam. Kiállok melletted. Az apád, a bátyád és az egész világ ellen kiállok, ha kell!

Mindent megtenne, tudom. Eddig is remekül viselkedett. Jack mindenben felajánlotta a segítségét, támogatta a döntésemet, amikor azt mondtam neki, hogy jobb életet szeretnék biztosítani a babának, mint amit mi tudnánk. A legnehezebb az volt, hogy eltitkoltam az egészet az összes bátyám előtt.

– Tudom. De azt hiszem, hogy most a lehető legönzetlenebb döntést kell meghoznunk.

Az sem érdekes, hogy mindketten belehalunk.

Kopognak az ajtón, és egy nővér kukucskál be a kórterembe.

– Készen állnak?

Megint a lányomra pillantok, és olyan érzésem támad, mintha kitépték volna a szívemet. Fel lehet erre készülni egyáltalán? Nem tudom, mit tegyek. Jack rám mered.

– Idő van, Stella. Ha meg akarod tenni, akkor most kell cselekedni!

Tudom, hogy igaza van. Minél tovább tartom a kezemben, annál inkább elbizonytalanodom.

– Készen állunk, igen – pillantok könnyes szemmel az ajtó felé.

A nővér magunkra hagy, az ajtó becsukódik, és én beszélni kezdek hozzá.

– Szeretlek! Nagyon szeretlek, csak ezért teszem. Mindig szeretni foglak. Sajnálom, Kinsley! Sajnálom, hogy nem vagyok elég erős. Soha ne gondold, hogy könnyű volt, vagy hogy nem szerettelek! – Újra Jackre pillantok. – Vedd el tőlem, kérlek! Neked kell… Légy szíves! Én képtelen vagyok.

Jacken látszik, hogy mindjárt sírva fakad, amint kiveszi Kinsley-t a karomból.

– Akármit is hoz a jövő, remélem, hogy egyszer megérted, hogy ez volt a legnehezebb dolog, amit valaha tettünk. Anyukádnak igaza van. Szeretünk, és azt akarjuk, hogy jobb életed legyen!

Az ajtó újra kinyílik, én elfordítom a fejem, mert nem bírom nézni. Hallom Jack lépteit, ahogy kiviszi a lányunkat a kórteremből. Misty és Samuel Jackhez beszélnek, én az oldalamra fordulok az ágyban. Sírok. Annyira zokogok, hogy majdnem megfulladok a könnyeimtől. Azért is sírok, hogy ne kelljen hallgatnom őket. Nem akarom végignézni, ahogy kiviszik a kislányomat a kórházból.

Legszívesebben ordítanék, mert annyira igazságtalan ez az egész!

Egyetlen éjszaka megváltoztatta az egész jövőt.

Jack nem tudja, mi mindent veszítek el. Nem érti, hogy nemcsak a lányomat veszítem el, hanem őt is. Nagyon szeretem Jacket, és ez az egész pontot tesz a történetünk végére.

Valaki a hátamhoz ér.

– Stella – hangzik Jack mély hangja a parányi térben.

Még erősebben zokogok, mire ő magához húz. Szorosan ölelem, mert tisztában vagyok vele, hogy most tart a karjában utoljára. Próbálok nem belegondolni, hogy kicsúszik a kezemből az életem, és nem akarok belegondolni, hogyan fogom túlélni ezt az egészet.

Hogy leszek képes elfelejteni, hogy megszültem a babát?

Hogy fogom tudni eljátszani, hogy nem szeretem Jacket?

Úgy kell majd tenni, mintha minden rendben volna, noha üres lesz az életem.

Jack megdörzsöli a hátamat, és szorosan ölel. Én megpróbálom elengedni. Más emberként hagyom majd el ezt a szobát, mert a szívem itt hagyom.

MÁSODIK FEJEZET

Stella

Tizenkét évvel később

– Szerintem meg kéne venned ezt a ruhát – mondja Winnie, és a levegőbe emel egy ruhadarabot, amit leemelt az állványról.

– Ez egy ruha volna?

– Az hát! – nézi meg az árcédulát.

– Már elmúltam huszonegy – emlékeztetem.

– Igaz, de azért nyugdíjba még nem mentél… Nem mentünk férjhez, még csak komoly párkapcsolatunk sincs. Legalább öltözködjünk dögösen, ha már kimozdulunk!

– Miért, olyan izgató a felhozatal? Te láttál valaha valakit, aki megfogott?

– Körülnéztél egyáltalán? – húzza össze Winnie a szemöldökét. – Mikor randiztál utoljára?

– Nem emlékszem.

Lemondóan megrázza a fejét.

– Az baj! Gyönyörű vagy, és mindened megvan. Csak az a gond veled, hogy eszedben sincs ismerkedni. Még egy ártatlan randevú sem jöhet nálad szóba.

Pedig én igenis próbálkozom. Vagy valami olyasmi.

Winnie-t ötéves korom óta ismerem, és azóta egyszer sem beszélgettünk erről. Most azonban hajthatatlan.

– Pontosan azért nem ismerkedem, mert mindenem megvan. Teljes az életem – vágom rá. Bár ez nem egészen így van, de közel jár az igazsághoz. Grayson bátyámmal együtt vezetem a Willow Creek Valley szállodát, a másik három bátyám pedig a család többi hotelét szerte az országban, de még mindig apám kezében van a gyeplő. Biztos sok pasi szeme felcsillanna, ha a nevemet hallaná. A rengeteg hozományvadász!

– Lehetnél kicsit kedvesebb. Akkor talán könnyebben akadna horogra egy pasi…

– Egyik sem éri meg a fáradtságot – forgatom a szemem. – Időpazarlás.

Mert az egyetlen férfi, akit valaha szerettem, úgy tesz, mintha nem is léteznék. A legjobb barátja kishúgára rá sem néz, pedig van egy gyerekünk.

– Csak szeretném, ha boldog lennél!

– Én is szeretném, Win – sóhajtok, és visszateszem az állványra a ruhát.

– Az a különbség kettőnk között, hogy én teszek is érte. Legalább hajlandó vagyok randizni. Ez rólad nem mondható el…

A szomorú az, hogy megpróbáltam. Akadt néhány jelölt, aki nem volt rossz, de Jack nyomába se érhetett egyik sem.

Milyen szánalmas vagyok. Képtelen vagyok elfelejteni Jack O’Donnellt, és nem tudom, miért.

Csak egyetlen csodás éjszakát töltöttem ezzel a férfival, ami teljesen tönkretett mindent. Más férfinak többé nem volt esélye nálam. Mindegy, hogy mennyire jó egy srác, mit tesz, vagy hogyan gondolkodik, sosem lesz a szememben olyan tökéletes, mint Jack.

– Akkor mindketten magányosan halunk meg – ragadok meg egy ruhát, és a mellemhez szorítom. – Szerinted?

– Szerintem el kéne menned Jessica pszichológusához.

– Ebben van valami – vigyorgok.

Jessica Winnie nővére, és sok mindenen ment keresztül. Nemrég érkezett haza Willow Creek Valley-be, és terápiára jár, mert segítségre van szüksége a gyógyuláshoz. Mindig szerettem Jesst, és őszintén remélem, hogy Graysonnal megoldják a problémáikat. Összetartozásuk sorsszerű, csak abba kell hagyniuk a makacs ellenállást…

Winnie kissé oldalra dönti a fejét, végignéz az általam választott ruhán, és megvakarja az orrát. Akkor ezek szerint ez sem nyerő…

– Eljössz velem egy dupla randira legalább, ha sikerül egyeztetnem a találkozót?

Felnyögök, és visszateszem a ruhadarabot a helyére.

– Miért teszed ezt velem? Boldog vagyok, Winnie. Szeretem a munkám. Szép az otthonom. Ha leszámítjuk a seggfej szüleimet, van egy kicsit őrült, de fantasztikus családom. Itt vagy nekem te meg Delia, és Jess is visszajött. Az életem úgy jó, ahogy van. Miért gondolod, hogy találkozgatnom kéne?

– Mert te vagy a legjobb barátom, és szeretlek gyötörni kissé. Ezért szeretjük egymást, nem?

Rumlis csaj!

– Jól van, legyen. De szólj a pasinak, mondja meg a barátjának, hogy egy picsa vagyok.

– Ó, emiatt ne aggódj! A környéken minden pasit kiráz a hideg a neved hallatán.

– Akkor én vagyok Mufasa az Oroszlánkirályból.

Ki nem állhatta ezt a mesét. Mindketten felnevettünk.

– Szeretlek, Win!

– Én is szeretlek! Csak azért erőltetem a dolgot, mert tisztában vagyok az igazsággal.

– És mi volna az?

– Tudom, hogy olyasmire vágysz, ami Grayson és Jess között van – mondja halkan, és az ajkába harap. – Vagy pontosabban, ami köztük lesz reményeim szerint… Házasságot akarsz. Gyerekeket. Szerelmet.

– Jess és Gray nem tartanak ott – vágom rá gyorsan.

– Reményeim szerint! Ezt mondtam. De legalább keresik az utat. Előbb-utóbb meg is találják.

– Remélem – bólogatok. – Grayson egész életében Jessicát szerette.

– És Jess is Grayt, de most nem róluk van szó. Hanem rólad, és arról, hogy mit szeretnél. Én még jól emlékszem a gyerekkori vágyaidra, Stell. Elfelejtetted, hogy sosem volt titkunk egymás előtt?

A szívem félreüt, mert ez sajnos nem igaz. Nekem van egy titkom. Egy hatalmas titkom.

– Értékelem, hogy törődsz velem. És ki tudja? Talán egy nap megtalálom a hercegem!

– Talán pont ez a srác lesz az igazi – ragyog fel az arca.

– Igen. Talán.

De egyáltalán nem valószínű.

Ma pizzavacsora van Graysonnál, amit általában kihagyok, mert nem bírok Jack közelében lenni. De ő most a vadonban van egy csoporttal, úgy tudom. Csapatépítő tréninget tart mint túravezető. Legalább egy kis időt tölthetek az unokahúgommal, Ameliával.

Leveszem a munkaruhát, belebújok a melegítőbe és egy túlméretes pulcsiba, aztán leülök, hogy átfussam a leveleket.

Rögtön kiszúrom az egyik fejlécen Georgia bélyegzőjét. Elmosolyodom, és sietve kinyitom a levelet.

Kedves Stella,

Remélem, a levelem jó egészségben talál! Nagyon izgalmas napunk volt ma. Kinsley felvételizett a nyári matematika kurzusra, és sikerült neki, felvették! Annyit reagált, hogy „tök jó”. Megint nőtt vagy két centit, és esküszöm, hogy néhány hét múlva kinő minden ruhát! Azt is megkérdezte, hogy focizhat-e. Nem tudom, meddig tart majd ez a lelkesedés. Emlékszel, tavaly kipróbálta az atlétikát, aztán hamar rájött, hogy nem is szeret futni. De sem én, sem az apja, nem tudunk nemet mondani neki.

Samuelt előléptették a munkahelyén. Később végez, de több a fizetése. Most az a fontos, hogy néhány év múlva nyugdíjba mehet, és az, meg az egészségbiztosítás fedezni fogja a kezeléseimet. Legalábbis ezt hajtogatjuk magunkban. A dolgok jól állnak. Amikor először rákos voltam, sokkal rosszabb volt a helyzet, mint a mostani. Noha rákról van szó, de az orvosok eléggé bizakodóak a jövőt illetően.

Hogy van Jack? Még mindig MacGyvert játszik az erdőben? (Te mondtad.) Mindig mosolyognom kell, ha arra gondolok, hogy jól megy a sorotok. Még vívódom, hogy írjak-e neki. Tudom, hogy úgysem válaszol… Még az sem biztos, hogy kinyitja a levelem. De nem is tudom, mégis szeretném megpróbálni. Talán a betegségem miatt… Tisztában vagyok vele, hogy mennyire értékes az idő.

Mindenesetre küldök néhány fotót Kinsley-ről. Nagyon hasonlít rátok! Hihetetlen! Amikor baba volt, inkább téged láttalak benne, de ahogy növekszik, egyre inkább Jackre hasonlít.

Bocsánat, hogy ilyen rövidre sikerült ez a levél, de mostanában nagyon fáradt vagyok, és nem volt sok újság. Várom a következő leveled! Még egyszer köszönöm neked, hogy a jóvoltodból a szülei lehetünk! Melegséggel tölti el a szívemet, hogy nemsoká kérdezősködni fog, és én elmondhatom neki, hogy a szülei milyen csodás emberek!

Szeretettel,

Misty

A konyhapultnál ülök, és Kinsley képeit nézegetem. Hosszú haja van, és ugyanolyan sötétbarna, mint az enyém, de a szeme teljesen Jacké. Mogyoróbarna színű, zöld foltok tarkítják, és vastag fekete vonal keretezi az íriszét. Bámulatos kislány. Már most, tizenkét éves korában látni, milyen gyönyörű ifjú hölgy válik majd belőle.

És okos is! Ez a hab a tortán.

A számok szeretetét nem tőlem örökölte, az biztos. Jack könyvelő volt, még a túravezetői karrierje előtt.

Nagyot sóhajtok. Még mindig bűntudatot érzek. Kinsley szépen fejlődik, szinte kivirágzott. Jól van. Én meg csak öregszem, és egyre kedvetlenebb vagyok.

A kislányom nemsoká felnő, és én nem ismerem meg azt a nőt, akivé válni fog. Persze Misty és Samuel mindig tájékoztattak róla, de ezt csak a jóindulatuknak köszönhetem. Semmire sem tarthatunk igényt a kislányunkkal kapcsolatban, a szülői jogainkat az örökbefogadás utáni hatvan nap leteltével veszítettük el. Szerencsénk van, hogy őket választottuk, mert egy csepp rosszindulat sincs a szívükben, és nagyra becsülnek minket, amit úgy mutatnak ki, hogy betartanak egy olyan megállapodást, amire nem is lennének kötelesek. Amennyiben Kinsley érdeklődni kezdene felőlünk, a lehetőség nyitva áll. Addig sem veszítem szem elől, mert rendszeresen kapok róla fotókat, és a nevelőszülők mindig tájékoztatnak a fejleményekről.

Sosem kértem ennél többet, és nem is fogok, leginkább Jack miatt. Ő egyáltalán nem tartja a kapcsolatot velük, és én tiszteletben tartom a döntését. De nagyon nehéz! Látom a fotókon az arcát, de nem hallhatom a hangját vagy a nevetését.

Üzenet érkezik Graysontól.

Grayson: Jössz? Pizza is van!

Én: Naná!

De ezzel most nem foglalkozom. Naponta egy probléma elég. Most semmilyen nehézséggel nem kell szembenézni, ma este nem történik semmi különös. Az egyetlen döntés, amit meg kell hoznom, hogy hány pizzaszeletet akarok megenni.

Felkapom a táskám, és elindulok Graysonhoz, öt percbe telik odaérni. Amikor kiválasztottam a lakóhelyemet, figyelembe vettem, hogy ne legyen messze a bátyám házától. Nem tudom az okát, de az biztos, hogy Grayson a kedvenc a négy bátyám közül.

Nyilván nagy szerepe van ebben az unokahúgomnak, Ameliának is. Tündéri kislány, akit teljes szívemből szeretek!

– Stella néni! – kiáltja Amelia, és azonnal odaszalad hozzám, amikor kiszállok az autóból.

A saját lányom nem lehet velem. Nem ölelhetem, nem szeretgethetem. Legalább Amelia itt van nekem. Jacket kivéve senki sem érti, hogy Amelia érkezése megmentette az életem, és bármit megteszek a bátyámnak, csak vele lehessek.

– Nézzenek oda! – mondom, amikor megáll előttem hirtelen. – Mekkorát nőttél!

– Hiszen ugyanakkora vagyok.

– Nagyobbnak tűnsz, ez kétségtelen.

– Akkor lehet, hogy mégis nőttem – vigyorog Amelia.

Grayson kijön az utcára, kezében Amelia babája. Elég elnyűttnek tűnik az arca.

– Hát helló! Pocsékul nézel ki – mondom őszintén.

– Tyű! Köszi!

– Szívesen, máskor is.

– A pizza rég megjött, én meg éhen halok – forgatja a szemét.

– Ó, csak nem rám vártál? – ugratom.

– Én mondtam neki – fogja meg Amelia a kezem.

– Ezért vagy te a kedvencem a Parkerson családban.

– Én mindenki kedvence vagyok – jelenti ki diadalmasan.

Grayson a nyakába veszi Ameliát.

– Te egy kis szörnyeteg vagy, ez az igazság.

A köztük lévő szeretet láttán elmosolyodom. A bátyámnak nem volt könnyű dolga Melia érkezése után. Yvonne-nal azt tervezték, hogy összeházasodnak, együtt nevelik fel a lányukat. Yvonne azonban Graysonra hagyta az egyhetes Meliát, és szó nélkül lelépett. Bár az sem lett volna jó megoldás, ha marad, mert abba Grayson biztosan belehalt volna.

Felmerül bennem a gondolat, hogy olyan vagyok, mint Yvonne, aki elhagyta a gyermekét. Mar a bűntudat, és muszáj felsorolnom az összes mentségem, hogy megnyugtassam magam. Engem tényleg érdekel, hogy mi van a lányommal! Elvégre Yvonne nem volt gyereklány, mint én. Felnőtt nő volt, amikor úgy döntött, hogy kisétál az életükből, és sosem néz vissza többé.

Követem Grayt és Meliát a házba, mire meghallom az öblös nevetést odabentről.

Azonnal megfeszül minden izmom és idegszálam, mert a hangját ezer közül is felismerem.

Általában ura vagyok minden helyzetnek. Képes vagyok elfojtani az érzéseimet. Tizenkét év hosszú idő. Volt időm gyakorolni, tökélyre fejlesztettem a technikám. Túltettem magam ezen a gyerekkori szerelmen, mert muszáj volt továbblépnem, és mégis remeg minden porcikám, amikor meghallom a hangját.

– A szépség vagy a szörnyeteg? – kérdi Jack, amikor Grayson a nappaliba lép Ameliával a nyakában.

– Én a szépség vagyok. Apa a szörnyeteg!

Ne gondolj rá! Ne álmodozz olyasmiről, ami sosem történik meg!

– Megmentselek, szépség? – kérdi Jack.

– Igen! Siess, Jack!

Jack kiveszi Grayson kezéből Meliát, és szorosan magához öleli.

Nekem azonnal eszembe jut egy másik jelenet. Minden hasonló, csak a szereposztás más. Van a világon egy barna hajú, világosbarna szemű kislány, akit apaként szerethetett és védelmezhetett volna, ha nem így hozza a sors.

Elhalkul a nevetés. Találkozik a tekintetünk, és egy villanásnyira mintha olyasmit látnék a szemében, hogy ő is ugyanezt érzi, és bánja is, de aztán a pillanat elillan, és Jack elmosolyodik, mintha mi sem történt volna.

– Szia, Stella! – mondja könnyedén.

– Szia, Jack! Azt hittem, eltévedtél az erdő sűrűjében – mondom, miután megköszörülöm a torkom. Megpróbálom magamba fojtani a feltörő érzelmet, amit az iménti jelenet keltett bennem.

– Hála az égnek, a kiruccanás hamar véget ért.

– Hogyhogy? Talán észrevették, hogy nem vagy valami jó túravezető? – viccelődöm.

– Te is tudod, hogy ez nem igaz. Az egyik srác kiütést kapott a mérges szömörcétől.

– Szóval mégiscsak igazam van – rázom meg a fejem mosolyogva.

– Na jó – lép hozzám Grayson, és a vállamra teszi a kezét. – Hadd emlékeztesselek Stella, hogy Jack semmiben sem túlságosan jó. Legyen szó akár nőkről, tűzoltásról vagy fociról…

– Ami lényeges, abban jó vagyok.

– Mondj egy példát! – provokálja Grayson.

– Az ágyban még sosem volt rám panasz…

Gray a szemét forgatja, én pedig minden erőmmel arra koncentrálok, hogy egy arcizmom se ránduljon.

– Hát, ehhez nem tudunk hozzászólni. Sőt Stella sem, úgyhogy messziről jött ember azt mond, amit akar…

Felnevetek, és kibújok Grayson karjaiból. Mondjuk nekem lenne mit mondanom, de tartom a szám.

– Na, essünk neki a pizzának és a filmnek, mielőtt elmegy az étvágyam – javaslom.

Leülünk enni, és nagyot nevetünk Jack történetén. A legutóbbi csoportos erdei túráról mesél. A túra célja többnyire a csapatépítés, és bár a túrázók elsajátítanak néhány túlélési technikát is az út során, de Jack legszívesebben az emberek szerencsétlenségéről mesél. Korábban könyvelőként dolgozott, elég kényelmes állása volt Észak-Karolina egyik vezető könyvelőcégénél. Távmunkában dolgozott, és busás fizetéssel jutalmazták a munkáját.

Aztán egy napon egyszer csak felmondott a cégnél, és saját vállalkozásba kezdett.

Jól tette, de még mindig nem értem, hogy miért.

Amelia filmezés közben hozzám bújik a kanapén. Meghallom halk horkolását, és elmosolyodom. Kifésülöm az arcából szőke haját.

– Kiütötte magát – mondom Graynek.

– Mindig elalszik, ha filmet nézünk – mondja Ameliára pillantva.

– És a legjobb az, hogy legtöbbször a karjaimban alszik el – nyomok puszit a feje búbjára.

Mindig a pótanya szerepét töltöttem be Amelia életében, de azért nagyon ügyeltem rá, hogy ne essek túlzásba. Nagyon szeretem, de azt sem akarom eljátszani, hogy a lányom pótolható. Nem volna tisztességes sem Ameliával, sem a lányommal szemben. Amelia nem az én lányom. Graysoné, és szerencsésnek mondhatom magam, hogy része lehetek az életének, de ennél többről nincs szó.

– Ágyba dugom – emeli fel Grayson a lányát.

Magunkra maradunk Jackkel.

Mi a baj velem? De most komolyan! Semmi sem volt köztünk azóta, mióta együtt töltöttük azt az éjszakát. Ezerszer találkoztunk, beszélgettünk egymással, együtt lógtunk, és mégsem történt semmi. És én még mindig ugyanúgy érzek iránta, mint azon az éjjelen. Mi tagadás, ez kurvára szomorú.

– Szóval, hogy megy a meló? – kérdi pár perc csend után.

– Jól. Nem unatkozom, de jól.

– És Jess bevált? – kérdi, és bólogat hozzá. – Múlt héten kezdett, jól tudom?

– Jessica csodás – válaszolom, és kényelembe helyezem magam a kanapén. – Nagyon hamar beletanult, és az első pillanattól fogva számtalan újítása volt, amivel hatékonyabbá teszi a recepció működését. De a helyzet attól válik igazán élvezetessé, hogy Grayson ennyire szerelmes belé.

– Láttad volna őket a tengerparti házban! – kuncog Jack.

– Ó, a parti ház meg ezek ketten.

– A hely örökre emlékezetes marad a számukra, az tuti – helyesel.

Mindig tudtam, hogy a bátyám Jessicának adta a szívét, és azt is láttam, hogy nagyon megviselte, amikor elment. Bezárkózott, és Yvonne-nal vigasztalódott. Sosem gondoltam, hogy összeillenek, de soha nem akartam szóvá tenni, mert Grayson nem akarta volna meghallani. Olyan lett volna, mintha a falnak beszélnék. Úgy láttam a legjobbnak, ha meg sem próbálom.

Fura csend honol a szobában. Az én hangom töri meg. A szavak kibuknak a számon, és nem tudom őket megállítani.

– Misty írt nekem.

A francba! Miért nem vagyok képes befogni?

– Stella… – mondja Jack kikerekedett szemmel.

– Tudom – rázom meg gyorsan a fejem. – Én… én sajnálom. Felejtsd el, amit mondtam. Kérlek!

– Nem mintha én nem… – dörzsöli meg a tarkóját.

– Jack, ne! Tudom, hogy te döntöttél. Hülye voltam. Ejtsük a témát, kérlek.

Miután odaadtuk Kinsley-t, és kisírtam magam Jack vállán, ígéretet tettünk egymásnak. Meghoztuk a döntést, és Jack túl akart jutni ezen. Muszáj volt továbblépnie, élnie kellett az életét. Azt mondta, ha kapcsolatban maradna Kinsley-vel, éjjel-nappal hazudnia kellene Graysonnak, és azt biztosan nem bírná ki.

Én, a magam részéről találtam egy afféle középutat, és Misty együttműködőnek mutatkozott. Félévente beszélünk. Néha levélben, olykor telefonon, és sosem hoztam szóba Jack előtt. Fogalmam sincs, hogy most miért tettem.

Kellemetlen és fájdalmas csend honol a szobában, és félek, hogy Grayson meg fogja érezni, hogy valami nincs rendben. Mindent megteszek, hogy ne így legyen. Mosolyogni fogok. Nem akarom, hogy kellemetlen kérdéseket tegyen fel. Van egy dolog, amit Jack és én is mesteri szintre emeltünk: a színlelést.

Legalábbis én mindenképp.

– Jössz a jótékonysági vacsorára a héten? – kérdem Jacket, mert oldani akarom a feszültséget.

– Nem tudom még.

– Pedig anya ezúttal kitett magáért – bólogatok.

– Hogyhogy? Eddig nem így volt? – kérdi Jack a rá annyira jellemző félmosollyal.

– De… igen.

Jack felém fordul. A térdére könyököl, és csavargatni kezdi az ujjait. Nem hiszem, hogy láttam valaha ilyen idegesnek.

– Stella… valamit muszáj…

Ebben a pillanatban belép a szobába Grayson, úgyhogy Jack nem tudja befejezni a mondatot. Legszívesebben felkapnám a kanapéról a párnát, és a bátyám képébe vágnám, de visszafogom magam. A francba vele, és a szörnyű időzítésével!

– Valamit félbeszakítottam?

– Nem – mondom gúnyosan mosolyogva, és hátradőlök a kanapén.

– És miért bámultok olyan komolyan magatok elé? – pillant Gray felváltva Jackre és rám.

– Jessicáról és rólad volt szó – válaszol Jack visszafogott, egyenletes hangján. – Arról beszéltünk, hogy szerelmesek vagytok egymásba, és nem valljátok be magatoknak.

Milyen komikus, ironikus kijelentés.

Grayson a kanapéra ül, és szemmel láthatóan zavarban van.

– Bárcsak tagadhatnám, de képtelen vagyok. Szeretem, akarom őt, de tudom, hogy lehetetlen az egész.

Jackkel egymásra pillantunk. Grayson hangja hallatán összeszorul a szívem.

– Ismerem az érzést… Az a legjobb, ha az ember nem reménykedik – vágom el a beszélgetést.

HARMADIK FEJEZET

Jack

Stella Parkerson számomra tiltott zóna.

Már vagy ezermilliószor elmondtam. Nem nekem való. Soha nem volt, és soha nem is lesz. Utoljára a szeretkezésünk éjjelén voltam annyira hülye, hogy elhittem, elég jó vagyok neki.

Stella fénye tündököl, és én csak az árnyékában sétálhatok.

Kinsley tizenkét éve született. Tökélyre fejlesztettem a színlelést. Úgy tettem, mintha sosem történt volna meg. Olykor hirtelen eszembe jut, de gyorsan elhessegetem a gondolatot, mielőtt megőrülnék.

De az imént Stella kimondta a nevét. Azóta is visszhangzik a fejemben, és úgy érzem, hogy megbolondulok.

– Szarul festesz – állapítja meg Danny, a csapos, és letesz elém egy korsó sört a pultra.

– Jól vagyok.

– Ja. Meggyőző – nevet fel.

Felemelem a korsót, és nagyot hörpintek az italból, a hideg folyadék lefolyik a torkomon. Hogy a francba jutottam ide megint? Jól voltam. Gondosan elkerültem Stellát. Süket voltam szánt szándékkal, nem hallottam meg a hangját, sőt még a lélegzetét sem, nehogy arra a réges-rég volt éjjelre emlékeztessen. Tényleg jól ment.

Egészen eddig.

– Csapold a következőt – mondom Dannynek.

Bólint egyet, és végzi tovább a dolgát.

A zsebembe nyúlok. A kezem a leragasztott borítékra teszem. A levelet két héttel Kinsley születése után kaptam.

Eddig egyszer sem jutott eszembe, hogy kinyissam. Egészen mostanáig.

Nem! Mégsem!

Semmi értelme. Semmin sem változtatna, ha elolvasnám. Az se segít, ha beszélek Mistyvel vagy Samuellel. Ők nevelik Kinsley-t, nem pedig mi.

Valaki leül mellém, és oda se kell néznem hozzá, hogy tudjam, ki az.

– Hát te mit keresel itt? – kérdem Deliát, Jessica legjobb barátnőjét. Hozzám is közel áll.

– Tőled is kérdezhetném ugyanezt.

– Rossz napom volt – fordítom el kissé a fejem.

Integet Dannynek, aki kihoz egy áfonyásvodka-koktélt.

– A rossz napokra! – emeli meg a poharát.

– Biztos vagy benne, hogy erre akarsz inni?

– Miért ne? – von vállat Delia. – Jön az, ha kell, ha nem.

– Igaz.

Kortyolunk egyet az italból, és Delia felém fordítja a székét.

– És mi vitt rá arra, hogy két várossal arrébb autózz egy sörért?

Ha Willow Creek Valley-ben ülnék be egy italra, összefuthatnék Stellával. Ezért.

– Nem árt a változatosság…

– Ó, értem én!

– Valóban?

– Persze. Ismerem ezt a nézést – mondja szomorú mosollyal az arcán, és újra belekortyol a koktélba.

– Milyen nézést? – kérdem kissé hűvösen.

– Arról beszélek, hogy nem is a változatosságról van szó. Nem az érdekel, hogy más helyen legyél, hanem inkább kerülsz valakit. Nem akarsz foglalkozni vele, pedig mást sem teszel, csak az ellenkezőjét.

Delia az egyetlen ember, aki sejtette, hogy Stellával volt köztünk valami. Majdnem egy évtizedet várt vele, hogy rákérdezzen. Sétáltunk egyet udvariasságból, hogy Jessicát és Graysont magára hagyjuk a nyaralóban, és én elszóltam magam. Azt mondtam, hogy olyan az égbolt színe, mint Stella szeme.

Egyetlen hülye gikszer, és Delia mindent tudott.

– Most Joshról beszélsz? – kérdezek vissza.

– Ne már! Az iránta érzett szerelmem sosem volt titok, bár mindent megpróbáltam, hogy mások ne lássák, mekkora idióta vagyok. – Meglöki a vállamat. – De most az érdekel inkább, vajon te mióta titkolod az érzelmeidet valaki iránt…

– Nekem nincsenek érzelmeim senki iránt. Tudod te jól! – rázom meg a fejem, és a korsót bámulom.

Érzem, hogy emészti a szavaimat. Rá fog kérdezni. Én azonban nem árulom el magam. Kizárt! Ennél ostobább dolgot el sem követhetnék. Csak azért vagyok még életben, mert Graysonnak fogalma sincs, hogy valaha más szemmel néztem a húgára.

Ő a legjobb barátom. Sőt, olyan, mintha a testvérem lenne. Egyszer már elárultam. Soha többé nem fordulhat elő.

Nem csak azért, mert megszegtem az alapszabályt: az ember nem fekszik le a legjobb barátja húgával. Épp elég rombolást okozott a mi életünkben az a bizonyos döntés, nincs szükség rá, hogy Grayson még rontson a helyzeten.

– Én mást hittem – sóhajt nagyot Delia.

Össze kell kapnom magam, nem sétálhatok leszegett fejjel Willow Creek Valley utcáin. Újra el kell játszanom a vicces srác szerepét. Hiszen én mindig jókedvű vagyok, mindenre magasról teszek, és jól bírom a kritikát. Jókedvre derítek mindenkit.

– És mi szél hozott? – kérdem, hogy témát váltsak.

– Nem jött el a randipartnerem.

– Ó, tényleg?

– Nem könnyű bevallani, de nem először fordult elő – nevet.

– Én sosem tennék ilyet veled – mondom teljes őszinteséggel. Delia gyönyörű nő. Okos, jó a humora, és mindent megtenne a szeretteiért.

– Ó, drágám! És most mégis itt üldögélünk egy húgyszagú kocsmában.

– Szerintem inkább a sör szagát érzed…

– Akárhogy is, elég durva – dörzsöli meg Delia az orrát.

– Az.

Delia és köztem mindig is laza barátság volt. Kellemes olyan lánnyal barátkozni, aki sosem akart ennél többet. Soha nem vágyakozott utánam, és bár mindig is vonzó volt, én sem éreztem a barátságnál többet iránta. Megoszthattuk egymással a titkainkat, egy-két kivétellel persze, és soha nem kellett aggódnom, hogy kikotyogja. Elmesélhetném neki, miért vagyok ennyire magam alatt. Vagy legalább valamit mondhatnék.

De nem fogok.

A titok akkor titok, ha nem tudja senki.

Senki sem tudja, mit érzek Stella iránt.

Senki sem sejti, hogy csak arra a lányra vágyom, és arról álmodozom, akihez soha többé nem érhetek hozzá egy ujjal sem.

És ennek így is kell maradnia.

– Lehetsz a ma esti randipartnerem – ajánlom fel.

– Mindig úriember voltál – vigyorog.

– Azt beszélik?

– Nem. Inkább azt, hogy egy komplett idióta vagy.

Elnevetem magam. Három napja először.

– Ebben igazuk van.

– Jack…

– Tessék?

– Van… te… – dadog, mint aki nehezen önti szavakba az érzéseit. – Hú, nem is tudom, miért esik ilyen nehezemre megkérdezni tőled… Van valami közted és Winnie közt?

– Winnie? – kérdem csodálkozva. – Mármint Jess húga?

– Miért, ismersz másik Winnie-t is? – kérdezi a homlokát ráncolva.

– Nem – mondom, és mocorogni kezdek a bárszéken. – És a másik kérdésedre a válasz szintén nem. Nincsenek romantikus érzéseim Winnie iránt. Ő…

– …gyönyörű!

– Igen. Nem! Úgy értem, az. Gondolom.

– És szingli. Meg te is egyedülálló vagy.

Várjunk csak egy kicsit. Most megpróbál összehozni Winnie Walkerrel?

– Deals! Te most komolyan beszélsz?

– Naná! Te sem leszel már fiatalabb, Jack. Ideje megállapodni, és Winnie igazán jó fogás.

– Harmincnégy vagyok. Ő most tölti be a harmincat.

– Én meg harminckettő vagyok! Örülök, hogy mind tisztában vagyunk a korunkkal. A lényeg, hogy fiatal, csinos, és jó állása van. Nevet a hülye vicceiden. És jó, hogy fiatalabb, nem? Legalább lesz valaki, aki kicseréli a pelust, ha már nem vagy képes kimászni a vécére…

– Te kicserélheted. Neked megengedem.

– Haha! Én aztán örökké szingli leszek.

– Mert képtelen vagy lemondani Joshról.

Delia nem ellenkezik. És őszintén szólva, nincs jogom ítélkezni felette. Ugyanabban a kibaszott cipőben járunk… Péntek este van, és én egy büdös bárban üldögélek. Nem izgat semmi más, csak a zsebemben lévő levél, mert Stella hozzám szólt.

Igazuk van az embereknek. Tényleg egy idióta vagyok.