Borítószöveg

A Nyugi! élvezetes és hasznos segítség szakembereknek és kamaszokat nevelő szülőknek egyaránt. Közérthetően megfogalmazva teszi lehetővé, hogy kicsit jobban rálássunk a kamaszokat érintő tipikus problémákra, és megértsük ennek a korosztálynak a nehézségeit, küzdelmeit, felmerülő kérdéseit. Ebben az életkori szakaszban már természetszerűleg nem oszt meg mindent a gyerek a szülővel, ezért különösen nagy segítséget jelent, hogy témakörönként bepillanthatunk a szakember munkájába is, ízelítőt kapunk a rendelőben elhangzó párbeszédekből és hangulatból, így akár konkrét eszközöket is megismerhetünk, melyek segítségével megnyílik az út egy újrahangolt párbeszéd felé. Dr. Almási Kitti klinikai pszichológus, író, előadó.

A serdülő olyan, mint a járni tanuló kisgyerek: amikor a tipegő az első lépéseit teszi, eltávolodik a szülőtől, hogy felfedezze a világot, hogy aztán egy idő után visszajöjjön hozzá, és némi érzelmi tankolás után megint eltávolodjon tőle. A kamasz ugyanezt teszi: ha van egy biztonságos háttér, ahova vissza lehet menni, ahol az elfogadó szeretet mellett a saját véleménynek is helye is van, akkor a serdülő úgy működik, mint a kisgyerek. Csak éppen ő nem a szoba távolabbi sarkában, a szülőtől hat lépésre matatgat a játékaival, hanem a nagyvilágot, a kapcsolatokat, a felnőtté válás útját fedezi fel. Szülőként nagyon nehéz ebben jól lavírozni, tudni eldönteni, mikor van rám szükség, és mikor hagyhatom hibázni, akár pofára esni. De alapvetően azt kell fokozatosan elengedni, hogy ezeknél az eltávolodásoknál utánanyúljak – inkább bízzak benne, hogy visszajön, de akkor viszont legyek ott, hogy kérdezhessen, mesélhessen.

© 2023 Labancz Dániel, Orosz Ildikó

© 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Papp Rita

A szerzők fotóját Huszti István készítette

ISBN 978-963-355-929-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szakmai lektorálás Vargay Adrienn és Haraszti Tamás

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Gerinek, Dalmának és Csengének,

akikkel még csak ezután fogok igazán sokat tanulni a kamaszkorról.

Labancz Dániel

Előhang

Ahogy mondani szokás, a kamaszkor a „második születés” – a személyiség születésének kora. A gyermek kiszakad a család érzelmi biztonságából, és egy egészséges fejlődésmenetben elszakad a „lelki köldökzsinór”.

A kamaszkor első jele, amikor a szülő úgy érzi, hogy hirtelen nagyon távol került tőle a gyereke. Aki tíz-egynéhány évig ott volt a közelében, egyszer csak eltűnik szem elől. A szülő eszköztelen marad, nem fér hozzá a gyerekhez. Nem tudja, nem látja tisztán, mi van vele. A tinédzser egyszer csak bizalmatlanná válik vele szemben, elkezdi kizárni az élete bizonyos területeiről. Az évek során számtalanszor hallottam szülőktől efféle mondatokat: „Te jó ég, mi történt a gyerekemmel? Nem ismerek rá!” „Teljesen kifordult magából!” „Nem beszélget velem, pedig régen szívesen elmesélte a napját.” „Bezárkózik, és nem enged be a szobájába!” „Szégyell engem!” „Csupa olyan dolgot tesz, amit biztosan nem tőlünk tanult!” „Biztos, hogy normális?”

Ez az utolsó kérdés különösen sok szülőben merül fel, és joggal: habár az ebben az életkorban jelentkező problémák és nehézségek a normális fejlődés velejárói, sokszor nehéz eldönteni, mikor is kell komolyabban közbeavatkozni.

Nem árt észben tartani, hogy a változások nem csak a szülőnek rémületesek – rémületesek a kamasznak is. A rengeteg belső átalakulás (biológiai, hormonális változások, megváltozó testméretek, érzelmi labilitás) mellett a külső változások (kapcsolatok, elvárások, feladatok) lekövetése és a megfelelés ezeknek mind-mind megterhelő és bonyolult feladat. Mindeközben alapvetően átalakul a gondolkodás is: kialakul az absztrakt fogalmiság, megjelennek az egzisztenciális kérdések, mint az élet értelme vagy a halál, és a serdülő reálisabban kezdi látni a saját lehetőségeit.

Ebben az életkorban az állandó változás, mozgás, áramlás: normális. Anna Freud mondta, hogy amíg a serdülő – bármilyen szélsőségek közt is – változik, addig a korának megfelelően viselkedik. Baj akkor van, ha egy szélsőségbe hosszú időre beleragad. A serdülőkor érzelmi hullámvasút, a tinédzser hol depressziós, hol majd szétveti a jókedv, hol magányos, és begubózik, hol ezerrel pörög a társaságban. A kamaszkorba mindenféle szélsőség belefér, véleményben, érzelmekben, viselkedésben, öltözködésben. Már csak azért is, mert a kamaszkor a lázadás és a szembefordulás időszaka. Ebben a korban a fiatal azért vitázik a szülővel (és az egész felnőtt világgal) és képvisel akár szélsőséges álláspontokat, mert keresi a saját értékrendjét. Ehhez pedig sok mindent ki kell próbálnia. Néha azt látjuk, hogy egyik nap ezt mondja, a másik nap azt. Ez nem az összeférhetetlenség vagy a cinizmus jele, hanem annak bizonyítéka, hogy mindenkiből ki akarja hozni valódi véleményét. Mert számára a valódiság, a hitelesség a legfontosabb, és ennek kipiszkálására minden eszközt felhasznál.

Ha a szülő nem tudja eldönteni, hogy az aggasztó vagy problémás viselkedés belefér-e a „normalitásba”, akkor első körben érdemes visszagondolnia a saját kamaszkorára. Amikor ilyesmiről kérdezgetem a szülőket, többnyire eszükbe jutnak rég elfeledett emlékek: „Ó, mennyit vitáztam az anyámmal!” „Hát én sem sokat voltam otthon, egész nyarakat töltöttem a barátaimmal Balaton és Budapest között ingázva.” „Ha az apám megtudta volna, hogy dohányoztam, óriási balhé lett volna.”

Szóval: mi is túléltük.

Talán a leggyakrabban elhangzó üzenetem a kamasz gyereket nevelő szülők felé az, hogy „nyugi!”. Nem eszik olyan forrón a kását. Egyáltalán nem biztos, hogy olyan nagy a baj. Ha egy tinédzser kibillen is erre vagy arra, ebben az életkorban még sok mindent vissza lehet hozni. Eleve sok minden megváltozik, megoldódik idővel magától. Máskor csak egy külső szem, némi higgadt együtt gondolkodás, mediáció szükséges a szülő és a gyerek között. A pszichológus pedig azzal segíthet, hogy sokkal higgadtabban lehet beszélni, gondolkodni egy olyan segítő felnőtt jelenlétében, akihez a kamaszt nem fűzi olyasfajta szélsőségesen ambivalens viszony, mint a szülőhöz.

A serdülő olyan, mint a járni tanuló kisgyerek: amikor a tipegő az első lépéseit teszi, eltávolodik a szülőtől, hogy felfedezze a világot, hogy aztán egy idő után visszajöjjön hozzá, és némi érzelmi tankolás után megint eltávolodjon tőle. A kamasz ugyanezt teszi: ha van egy biztonságos háttér, ahova vissza lehet menni, ahol az elfogadó szeretet mellett a saját véleménynek is helye is van, akkor úgy működik, mint a kisgyerek. Csak éppen ő nem a szoba távolabbi sarkában, a szülőtől hat lépésre matat a játékaival, hanem a nagyvilágot, a kapcsolatokat, a felnőtté válás útját fedezi fel. Szülőként nagyon nehéz ebben jól lavírozni, tudni eldönteni, mikor van rám szükség, és mikor hagyhatom hibázni, akár pofára esni. De alapvetően azt kell fokozatosan elengedni, hogy ezeknél az eltávolodásoknál utánanyúljak – inkább bízzak benne, hogy visszajön, de akkor viszont legyek ott, hogy kérdezhessen, mesélhessen.

A kamaszkor ugyanolyan fájdalmas, egyszersmind katartikus folyamat a serdülő és a szülő számára is, mint a születés, csak hosszadalmasabb. A leválásnak egy olyan magasabb szintjét jelenti, amelyhez igazán csak a köldökzsinór elvágásának pillanata mérhető. Más szempontból pedig tekinthetjük úgy is, hogy az a másfél-két évtizedes önállósodási folyamat, amely magával a születéssel kezdődött el, a kamaszkorral ér véget.

I
Átalakítás miatt zárva

Amikor majd belépsz

a nagybetűs kételybe{1}

Áció, káció, provokáció

A kamasz alapjáraton provokál és kritizál, nem is tehet mást, hiszen épp az identitása kialakításán dolgozik, legfontosabb feladata tehát a felnőttek – szülők, tanárok és mindenki más – megkérdőjelezése. Ha a felnőtt tudatosítja magában, hogy ez nem valamiféle értékválság jele, hanem a gyerek éppen most szűri át magán az otthon „tanultakat”, akkor képes lehet minderre jó felületet is adni.

Nehéz dolga van a szülőnek, hiszen vele a kamasz viszonya ambivalens, egyszerre alapul a szeretetteljes kötődésen és az eltávolodás vágyán. A serdülő gyakran érezteti, sőt keményen az ősei fejéhez is vágja, hogy amit ők mondanak, gondolnak, képviselnek, az nettó hülyeség. Az nem úgy van, nem ért vele egyet, a szülők nem értik őt, és vérre menő vitákat folytat. Kezdi a maguk valójában látni a szüleit, lekerül róluk a glória. Ők meg, persze, megrémülnek: „Te jó ég, mennyire messze esett az alma a fájától, mitől lett ilyen ez a gyerek?”

Talán némi vigaszt jelenthet, ha a szülő tudja, hogy minél biztosabb egy kamasz kötődése, annál keményebben élesítheti rajta a karmait – éppen azért, mert biztonságban érzi magát. Tudja, hogy lehet bármilyen szemtelen, idegesítő vagy bántó, nem veszti el a szülő szeretetét. A serdülő a szülőjét kockázat nélkül kritizálhatja.

Ebben az időszakban sok minden láthatatlanná válik a szülő számára. Amit ő tapasztal a tinédzser gyerekéből, az szörnyű, ijesztő, idegen – így aztán azt sem látja, amikor talán már másnap az iskolában, a barátai körében, de akár felnőttekkel, pedagógusokkal szemben is éppen azt az álláspontot képviseli a kamasz, amit tegnap anya vagy apa mondott neki; ugyanazzal a vehemenciával és hittel áll ki mellette, mint amivel előző nap ugyanezt otthon megkérdőjelezte.

Néha szülőként úgy tűnhet, hogy egy érzelmi és nevelési fekete lyukba pakoljuk az energiánkat, de ez közel sincs így. Minden mondatunk kiélezett figyelmet kap, és komoly értékelési folyamatokon megy keresztül a kamasz fejében. Ha hitelesnek ítéli, belebújik, és kipróbálja ugyanúgy, mint minden mást, csak egyfajta szerepcsere történik: a máshonnan kapott gondolatokat, viselkedéseket, értékeket otthon teszteli, az otthonit pedig a családon kívül fogja.

Tehát: nyugi! Nem hiábavaló a családi értékrend képviselete, nem fölösleges beszélgetni vagy akár még vitatkozni is a serdülőkkel, sőt nagyon is szükséges, hogy hallják a véleményünket. Azt viszont egy darabig ne várjuk, hogy a gyerekünk egyszer csak elismeri az igazunkat: ezt egyszerűen nem teheti meg, hiszen ezzel a saját autonómiatörekvéseit is feladná.

A klasszikus értelemben vett „nevelés” a kamaszkor beköszöntével befejeződik. Ám amit addig beletettünk – értékeket, szeretetet, törődést, biztatást, jelenlétet és sok minden mást –, az bent van, még akkor is, ha átmenetileg láthatatlanná válik számunkra. Elkezdődik ezeknek az értékelése, a kritizálása vagy egyenesen az ezektől való eltávolodás (hiszen visszatérni csak ahhoz lehet, amitől eltávolodtam, és a távolból áttekintőbb képet kaphatok), hogy a kamasz önmaga képére formálhassa, amivel azonosulni tud, és elvethesse, amivel nem.

A felelősség átadása

Sok szülőnek nehéz a váltás a kisebb gyerekeknél még működőképes, direktebb, irányítóbb gyereknevelésből a kamaszokkal való együttélés, partnerség és egyezkedés kultúrájába. A kisgyerek még azért csinálja meg, amit mondok, mert a szemében a szülői tekintély szent, a szülői tudás a bizonyosság és a biztonság alapja, és nincs oka valójában megkérdőjelezni.

A serdülővel ez, érthető okokból, nem fog működni. A szülői feladat megváltozik: a cél az lesz, hogy a gyerekért vállalt felelősségeket fokozatosan, egyezségek, alkuk és megállapodások mentén a saját kezébe adjuk át. A fokozatosság lényeges, hiszen ha idő előtt túl sok felelősséget adunk a kezébe, amire nem áll készen, összeomlik alatta (például ha a továbbtanulás kérdésében egyedül hagyjuk, vagy szabadon jöhet-mehet az éjszakában már akár 13-14 éves korától). Ellenben ha folyamatosan ott körözünk fölötte, mint egy helikopter, nem lesz lehetősége a saját teste, ideje, identitása, érzései felelős gondnokává válni.

Az egyoldalú elvárások deklarálásának, a tekintélyelvű „ez lesz, mert én ezt mondom” típusú szülői attitűdnek az ideje lejárt (no nem mintha ez korábbi életkorokban célravezető volna). A kamasz már elvárja, hogy felnőttnek tekintsék, de legalábbis partnerszámba vegyék, holott ennek a teljes feladatára igazából még nem áll készen. A helyzet feloldása az egyezségekben rejlik.

Ennek lényeges eleme, hogy mindennek, amit teszek vagy nem teszek, van valamilyen következménye, és ezt vállalom, akkor is, ha nehéz. Egyszerű hétköznapi példa: akkor lesz tiszta ruhám, ha a szennyesemet a tartóba teszem, és nem gyűjtöm halomba a földön. Ha nem viszem ki, akkor egy idő után nem lesz mit felvennem.

Az egyezkedéshez célszerű a szülői gondolkodásmódunkat kicsit átformálni. Ezek a „viták” ugyanis nem arról szólnak, hogy én megmondom, mi a tuti, mert jobban tudom (persze hogy jobban tudom, hiszen sokkal több az élettapasztalatom), hanem arról, hogy tudok-e ezekre a helyzetekre úgy gondolni, mint egy tapasztalati tanulási helyzetre, melyben hagyom, hogy a kamaszom próbálgassa magát, hagyom hibázni vagy akár hülyeségeket csinálni – minél biztonságosabb keretek között.

Az, hogy egyezségeket kötünk, és bizonyos dolgokat elengedünk vagy a kezébe adunk, nem azt jelenti, hogy a tinédzsernek ne lenne szüksége a szabadság mellett korlátokra is. Nagyon is van. A kisgyereknél egyértelmű, hogy olyan határokat szabok, amelyek számára irányt mutatnak, és megvédik a veszélytől. Határokra azonban a kamasznak is szüksége van, csak más okból és másképpen: neki a határok azt a mozgásteret jelölik ki, amelyben saját döntéseket hozhat. Ez a mozgástér a saját magáért vállalt felelősség növekedésével párhuzamosan egyre nő.

Ne legyenek illúzióink: a kamasznak nem azért szabunk határokat, hogy azokat folyvást tiszteletben tartsa – hanem épp azért, hogy időnként legyen mit átlépnie. Életkori dolga, hogy próbálgassa az énhatárait és azt, hogyan hat a világra. Ha van egy megállapodásunk arra, hogy 10-re otthon kell lenni, akkor ne várjuk el (vagy elvárhatjuk, de számítsunk rá, hogy nem fog teljesülni), hogy a kamasz minden esetben 10-re otthon legyen. Ki fogja próbálni, mi történik, ha átlépi a határt – mondjuk, mert iszonyú jól érzi magát a barátaival, és nem akar még hazamenni. Lesz, amikor 11-kor vagy fél 12-kor esik csak be az ajtón. Ugyanakkor jobb esetben nem fog szélsőségesen túlmenni a határokon, éppen csak annyira, amennyit elbír a kapcsolat, elbírnak a szülők. Ha azonban nincsenek korlátok, vagy a határok bizonytalanok, erőtlenek, akkor a kamasz addig megy, amíg korlátba nem ütközik – csak megeshet, hogy az már a törvény által szabott korlát lesz.

Mi történjen akkor, ha a kamasz átlépi a megbeszélt, egyeztetett határokat? Szankció? Büntetés?

A válaszhoz érdemes kicsit messzebbről indulni, és megismerni a kapcsolat és a kapcsolódó nevelés szemléletét és néhány eszközét.

Kapcsolódás és határok

A kapcsolódó nevelés{2} egy olyan módszer, melyet a kisóvodáskor (dackorszak és akaratkorszak) körüli nehézségek kezelésének kérdése ihletett – ennél azonban jóval több, hiszen olyan szemléletet ad a szülőnek, amely még a kamaszkorban is hasznos támpontokkal szolgál.

A szemlélet alapja az ember(gyerek) kapcsolódási szükséglete. Az idegrendszer, az agy úgy van összerakva, hogy akkor tudunk igazán jól lenni, jól érezni magunkat, ha kapcsolódhatunk másokhoz (ennek neurobiológiai vonatkozásairól a 6. fejezetben lesz szó bővebben). A kapcsolódás segít egyensúlyban maradni, segít karbantartani az érzelmeinket. A kapcsolódás megélése azonban kizárólag valódi jelenlétben és odafordulásban valósulhat meg: ha például a kisgyerekkel rendszeresen töltök olyan időt, amely csak róla szól, amikor csak vele vagyok, csak felé fordulok; amikor azt csináljuk, azt játsszuk, amihez neki van kedve (ez az úgynevezett gyerekidő). Ha a kapcsolódás rendben van, a gyerek nyugodt, kiegyensúlyozott; bátran mer felfedezni és eltávolodni, és boldogan tér vissza a szülőhöz. Ha azonban a kapcsolódás elvész valahol (a szülő feszült, ideges, nem tud időt szánni a gyerekre), akkor semmi sem jó, jön a sírás, hiszti, nyűgösködés.

Óriás sírás lehet a vége annak is, ha valami frusztráció éri a gyereket, valami nem úgy történik vagy sikerül, ahogy szerette volna – vagy ha a szülő szeretettel, de határozottan határt szab valamiben. Sok szülő ilyenkor megpróbálja logikusan elmagyarázni a gyereknek a helyzetet, elvárva, hogy belátás szülessen benne – ilyenkor azonban egy kisgyerek alkalmatlan az észérvek meghallására, hiszen neki fájdalma van, nehéz érzései, és emiatt nem tud logikusan gondolkodni. Máskor a szülő kiabálni kezd: „Nem igaz, hogy ennyire értetlen vagy, mit kell hisztizni ilyen apróság miatt?” Mi lesz az üzenet a gyerek számára? Hogy az a nehéz, rossz érzés, amit érzek, nem jogos, nem kellene ezt éreznem! Ezekkel az érzésekkel nem vagyok szerethető, hiszen azonnal elvesztem a kapcsolódásom a szülővel!

Mit tehetünk hát? A válasz: a sírásmeghallgatás. „Értem, hogy ez fáj neked.” „Tudom, hogy nagyon szomorú vagy, hogy nem sikerült, és együttérzek veled.” „Tudom, hogy nagyon szeretted volna azt a kisautót, de most nem fogjuk megvenni.” Azaz: tartom a határt, tartom a teret és a keretet a nehéz érzések kifejezéséhez, ezzel adva mintát arra, hogy azokkal is lehet létezni, azoknak nagyon is van létjogosultsága. A korlátok erősek és stabilak, nincs mitől félni, a te gyermeki akaratod nem tudja lerombolni azokat.

Nem akarom meggyőzni arról, hogy „semmi baj”, vagy hogy ami miatt sír, az valójában nem fontos – elfogadom, hogy neki az, és az érzelmeire fókuszálok. Azaz: az érzéseihez kapcsolódom, akkor is, amikor az érzései nagyon-nagyon rosszak. Közel megyek hozzá, és megengedem neki, hogy ő is közel lehessen – teret adva az újrakapcsolódásra.

Ugyanerre a kapcsolódásra a kamasz gyereknek is szüksége van. Szüksége van a róla szóló időre, még ha nem is én, a felnőtt leszek az, aki megszabja, mikor történik ez, hanem ő jön, és keresi ezt az időt – akkor pedig tudjak felé fordulni, és minden mást félretenni. Szüksége lehet a sírásmeghallgatásra is. Hiszen belőle is ugyanolyan indulatok, frusztráció, csalódás, szomorúság, düh, tehetetlenségérzés törhet elő, mint egy kisgyerekből, amikor valamilyen korlátba, nehézségbe ütközik vagy épp kritikát kap. Annál is inkább nehéz az érzelmek „tartalmazása” a kamasz számára, mert az érett érzelemszabályozás a legkésőbb kialakuló és megérő agykérgi terület, a homloklebeny funkciója.

Egy kisgyerek még a szülőtől várja a megnyugtatást és az érzelmi megtartást, a kamasz pedig már sokszor dúlva-fúlva elrohan, bevágja maga mögött az ajtót – köszöni, de megpróbálja maga tartalmazni a nehéz érzéseket és indulatokat. Ha lenyugodtak a kedélyek, persze utána lehet menni, de részéről ez is egy funkciógyakorlás: az indulatszabályozásé.

Ebben fontos az a minta, hogy én, a szülő is kifejezem az érzéseimet, és az ambivalens viszonyunktól függetlenül is meg tudom mutatni neki, hogy engem hogyan érint az aktuális viselkedése, határfeszegetése.

Ha kicsi kortól megvan a kapcsolódásunk, amelyben a kölcsönösség és az empátia jól működő alapértékké vált, és a kapcsolatunkban mindkettőnk jó és rossz érzéseinek helye van, akkor hiteles lesz minden szülői egyezségkeresés és érzelemkifejezés, és működni fognak a megállapodások, hiszen nem a „papír” az alapjuk, hanem a kapcsolat.

Mit tehet hát a szülő, ha közös megegyezéssel kijelölt bizonyos kereteket, de a kamasz nem tartotta be a megállapodást?

Őszintén el lehet neki mondani, hogy ez engem szülőként hogyan érint, milyen érzéseket okoz bennem. Hiszen ez az ő számára egy érthető következmény, mert a saját érzéseivel is jóban van, érti azokat. Ha nem jön haza a megbeszélt 10 órára, elmondhatom, hogy engem bánt, amiért nem tartotta be a megállapodásunkat, amit ráadásul közösen alakítottunk ki. „Értem, hogy másképp alakult, és szuper volt a buli, de amikor nem szóltál, hogy szeretnél még maradni, hanem egyszerűen csak később jöttél haza, akkor a megállapodásunk alapját, a bizalomteli kapcsolatunkat rúgtad fel. Mi lenne, ha legközelebb ilyenkor telefonálnál legalább, hogy legyen lehetőségünk megbeszélni a dolgot? Ez így nem volt oké.”

Ehhez persze lényeges, hogy olyan helyzetből induljak, ahonnan tudok egyezkedni, van valamiféle alkupozícióm. Nagyon fontos mintát mutatni, hogy a tinédzser lássa, még ha ő maga felrúgta is a megállapodást, a szülő komolyan veszi, és tartja magát ahhoz, mert számára ez fontos, és a másik féltől is ezt várja. Ugyanakkor érdemes rugalmasan hozzáállni: ha a gyerek alkalmilag nem tartja be a megbeszélteket, akkor legyenek kompromisszumok, például az, hogy legalább üzenjen. „Szerinted mit lehet ilyenkor tenni? Te mit tehetsz, hogy legyen ebből egy módosított egyezség, ami nekünk, szülőknek is megfelel? Félre tudsz vonulni egy kicsit, és fel tudsz hívni, hogy apa, tök jó a buli, maradhatok-e még? Meg fogom érteni. Persze, mennyit szeretnél még maradni? Még egy órát? Oké.”

Ha harmadszor, negyedszer is felrúgja a megállapodást, de én konzekvensen tartom magam ahhoz, minden alkalommal kapcsolódom hozzá, megosztom az érzéseimet (amelyek nyilván változnak, érthetően idővel nyugtalanabb, türelmetlenebb, csalódottabb lehetek, de ezt is megosztom a gyerekkel!); ha kitartok, és korábban is jól csináltam ezt a bizonyos „kapcsolódást”, akkor egy idő után meg fog jelenni a kamaszban az a belső igény, hogy ő is szavahihető legyen.

Ennek vannak előfeltételei, ide el kell jutni, de el kell fogadni, hogy a tinédzser kezdetben hibázni fog. Nem fogja betartani, amit megbeszéltünk, mert megy az impulzusai után, jól érzi magát a barátaival a buliban, és ez neki sokkal fontosabb, mint az, hogy az anyjával vagy az apjával mit beszélt meg 6-8 órával ezelőtt.

Számomra mindig az a kérdés, hogy én szülőként egy konfliktushelyzetben magamon keresztül mit tudok megmutatni a kamasznak. Az-e a lényeg, azért vagyunk-e szülőként felelősek, hogy valóban otthon legyen a kamasz 10-re, vagy az, hogy tanuljon valamit a megállapodás, az egyezkedés fontosságáról és az emberi kapcsolódásról.

Bulizás, csavargás, bandázás:
a bizalom próbája

Amikor a gyerek bulizni kezd, az többnyire a szülő-gyerek kapcsolat és a bizalom próbájává válik. El is lehet rontani rendesen. Hiszen a kamasz mondja, hogy nagylány, nagyfiú vagyok, tudok magamra vigyázni, a szülő meg azt látja a hírekben, azt olvassa a közösségi médiában, hogy beginázták, elrabolták, megerőszakolták… És persze szorong – mit tegyen, ez a dolga. Hogyan lehet csökkenteni ezt a szorongást?

Van egy személyes, a saját életemben nagyon fontos történetem ehhez. Kamaszkoromban egy kupacban laktunk a barátaimmal, ami sok szempontból nagy előnyt jelentett. Egy idő után nemigen volt olyan, hogy „időre” kellett hazaérni, engedtek minket, de azt kérték, hogy ha valami váratlan helyzet áll elő, mondjuk, lekéssük az utolsó buszt, telefonáljunk. És akkor valamelyik apuka beül az autóba, és mindenkit összeszed. Az első számú támaszunk Csabi barátom faterja volt, akit mi mindannyian, Csabi nyomán, Fattinak hívtunk. Bármilyen lehetetlen időpontban hívhattuk, bármilyen állapotban lehettünk, Fatti beült az autóba, és jött értünk. Nem háborgott, hogy úristen, fiúk, bűzlötök a cigitől meg a szesztől, hanem szó nélkül (na jó, azért kicsit csipkelődve) mindenkit hazafuvarozott. Nem kellett letolástól tartanunk, vagy attól, hogy körbetelefonálja a többi szülőt, hogy „tegnap a Danikát az árokparton szedtem össze”. Tudtuk, hogy akkor is számíthatnánk rá, ha valami baj történne.

Ez a készenlét nyilván rugalmasságot igényel, és áldozat egy szülő részéről, amit mindenki eldönthet, hogy vállal-e. De az biztos, hogy egy kamasznak és az egész társaságának ad egyfajta biztonságot. Lehet persze azt is mondani, ha a szülő és a gyerek közt ez a megállapodás, hogy édes fiam, ha lekésted a buszt, lekésted, hazajössz, ahogy tudsz. De holnap a nagymamához megyünk délelőtt, és korán fel kell kelni, érvelhet a gyerek. És? Tudta, hogy megyünk, ő késte le, ő lesz álmos. Szülőként néha nehéz mérlegelni, hogy mi az, amiért nekünk kell vállalnunk a felelősséget, és mi az, amiért a kamasznak. De az biztos, hogy ezeket a megállapodásokat meg kell kötni, és a kereteken belül a tinédzsernek vállalnia kell a következményeket.

Fatti példája mutatja, mennyire fontos, hogy milyen kapcsolatom van szülőként a gyerekeim barátaival. Mi tényleg feltétel nélkül felhívtuk volna Fattit, ha baj lett volna Csabival. Sajnos ha a szülő-gyerek kapcsolat nem elég stabil, akkor a fiatalok sokszor nem mernek mentőt hívni, nem merik a szülőt sem hívni, mert félnek a következményektől. Sokszor ezen múlnak dolgok, hogy a gyerekeim engem milyen szülőnek ismernek: olyannak-e, akit fel lehet hívni. Érdemes arra törekedni, hogy a gyerekem barátainak legyen meg a számom, nekem meg legyen meg a többi szülő száma. Ezeket a biztonsági hálókat érdemes kiépíteni, és akkor sokkal kevésbé kell szoronganom.

Néha elhajlik egy kamasz, csinál hülyeségeket, veszélyes helyzetekbe is keveri magát, de az élet (és a kamaszság) ilyen. A szülő dolga, hogy amikor kell, ott legyen.

Értem is jött apám 17 éves koromban a detoxikálóba, ahová egy osztálykirándulásról vittek a mentők. Nem kellett egy szót sem szólnia, elég pocsékul éreztem magam anélkül is. Amikor kihozták a személyes tárgyaimat egy kis zacskóban, majd elsüllyedtem szégyenemben. Nem kellett hozzá szentbeszéd. Hétfőn megkaptam az igazgatói intőmet, aztán viszlát. Egy életre megtanultam, mit bírok és mit nem.

Rossz dolgok történnek néha, a kérdés mindig az, hogy lesz-e belőle tanulási helyzet a kamasz számára, tud-e saját magával szembenézni az adott szituációban. Csabi barátom gyerekei most érnek a kamaszkorba, és fix, hogy ő is olyan lesz, mint az apja. Ha hívják, beül az autóba, és húsz perc múlva ott lesz – és ezt a gyerekei barátai is tudni fogják.

Az, hogy a kamasz „meggondolatlan”, „felelőtlen”, és „nem számol a következményekkel”, nem csak népi bölcsesség. Már agyi képalkotó eljárásokkal is bebizonyították. A serdülőkor elejére az idegrendszeri kapcsolatoknak körülbelül a 80 százaléka fejlődik ki, de pont a legmagasabb szintű, „jó” döntéshozatalért felelős részek alakulnak ki legkésőbb. A valódi tervező, végrehajtó (egzekutív) funkciók, melyekért elsősorban megint csak a homloklebeny (prefrontális-frontális kéreg) felelős, a húszas éveink elejéig fejlődnek.

Az idegrendszerünk 24–25 éves korunkra „készül el”. Hiába válik tehát egy fiatal 18 éves korában jogilag felnőtté, élettani értelemben még nem áll készen az igazi felnőtt gondolkodásra. Egyszerűen nincs kifejlődve az agyának az a része, amellyel képes előre gondolkozni, hosszú és rövid távon mérlegelni, és kockázat-haszon elemzést végezni, magyarán: ténylegesen számolni a következményekkel. Szülőként néha értetlenül állunk a kamasz egy-egy tette előtt. Édes fiam, ezt mégis hogy gondoltad? Hogy hihetted, hogy megúszhatod büntetlenül? Nem gondolta ő sehogy! Jó ötletnek tűnt, aztán kiderült, hogy mégsem az.

A serdülőkor jelentősége

Szinte egyik pillanatról a másikra rengeteg új elvárás nehezedik a kamaszra: a megnövekedett ösztönkésztetései (például a szexualitás ébredésével járó belső impulzusok), melyeket jól kellene kezelni és valahogyan levezetni, aztán a társadalmi elvárások (iskolába járni, teljesíteni, jövőképet kialakítani, céltudatosnak lenni, „letenni valamit az asztalra”), és közben még helyt is kell állnia a sokszor mindezzel teljesen ellentétes kortárs elvárások, szociális követelmények, társas helyzetek terén. Ennyi felé nagyon nehéz megfelelni.

Ez az a korszak, amikor a korábbi életszakaszok megoldatlan személyiségfejlődési konfliktusai újra felbukkannak, mielőtt végleg megoldódnának, és ha itt sem sikerül ezekre jó válaszokat adni, a személyiség magába zárja a korábbi hiányállapotokat, ami a felnőttkori nehézségek, elakadások alapjává válhat.

Erik Erikson világhírű fejlődéspszichológus szerint egész életünk folyamatos pszichés fejlődés társas közegben, és minden életszakasznak megvan a maga „témája” és fejlődési feladata, amit az adott életkorban meg kell oldani. Ezek mindenkinek az életében a normális fejlődés részeként merülnek fel, és egymásra épülnek, ezért is nevezik őket normatív kríziseknek.

Az első életszakasz, a csecsemőkor témája a bizalom vagy bizalmatlanság kérdése. Bízhatom-e a környezetemben, felismerik-e, hogy ha sírok, mire van szükségem? Tudok-e önbizalomra szert tenni azáltal, hogy a környezetem jól reagál a szükségleteim kifejezésére? Tehát: bízhatok-e a világban és önmagamban? Ennek a szakasznak a pozitív kimenetele az énerő elnyerése és a remény vágyaink beteljesülésére.

A kb. 3 éves korunkig tartó második szakasz tétje: meg tudom-e élni az autonómiámat, tudom-e kontrollálni a saját testemet (szobatisztaság kialakulása) és a velem kapcsolatos folyamatokat? Ez az akarat és a függetlenedési törekvések időszaka, itt éli meg először a gyerek, hogy az anyjától különálló lény: „én akarom”, „én csinálom”, „nem akarom” – más szóval a dackorszak. Attól függően, hogy sikerül-e megugranom ezt a fejlődési feladatot, a környezetem engedi-e az önállóságomat és az akaratomat megélni, kialakul bennem az autonómia érzése; ha pedig nem sikerült, akkor a saját magammal kapcsolatos kétely és szégyen lesz ennek a szakasznak a kimenetele.

A harmadik szakasz (3–6 éves, óvodáskor) fő témája a világ felfedezése és a másokra gyakorolt hatás megélése. A gyerek felfedez, próbálkozik, kezdeményez. Ha bátorítják, nem fogják vissza, a sikereinek örülnek, erősödik benne a kezdeményezőkészség, vagyis a szándék és a bátorság, melyek révén céljainkat elérhetjük. Ha ez nem teljesül (például a környezet bünteti a kezdeményezést, esetleg a felnőtt idegesen, helytelenítően reagál a próbálkozásokra), akkor a bűntudat érzése erősödik.

Az iskoláskor (5–11 év) témája, hogy tudok-e megfelelően teljesíteni, a közösségi elvárásoknak megfelelni. Ennek a fejlődési szakasznak a pozitív kimenetele, hogy megélhetem: képes vagyok olyasmit tenni, amit mások pozitívan értékelnek – ha pedig ez elmarad, akkor kisebbrendűség-érzés alakul ki bennem.

A kamaszkor nagy normatív krízisének tétje az, hogy ki tudok-e alakítani egy egységes identitást, énképet magamról, és ezt össze tudom-e hangolni mások rólam alkotott képével. Erikson szerint a serdülőkor talán a legkritikusabb fázis, mert ebben az összes korábbi szakasz krízise újra felbukkan, mielőtt végleg lezárulna. Újra fontossá és megoldandóvá válik a bizalom versus bizalmatlanság, az autonómia versus kétely, a társas és párkapcsolati kezdeményezőkészség versus bűntudat, továbbá a teljesítmény versus kisebbrendűség-érzés kérdése.

Ismét fókuszba kerül az önbizalom és a bizalom: például merek-e kezdeményezni annál a lánynál, aki tetszik nekem? Vajon elutasítják-e a kéréseimet, a szükségleteimet? Vissza tudom-e nyerni a reményem és az optimizmusom egy elutasítás után? A kudarcaim lesznek a meghatározó élményeim, vagy azokat a helyükön kezelve a sikereim története lesz a magamról alkotott narratívám alapja? A kezdeményezés és a bűntudat kérdése is újra középpontba kerül: az elutasítástól való félelmem mellett merek-e egyáltalán kezdeményezni annál a lánynál? Vagy felülírja a vágyaimat a szorongás, és az, hogy megkérdőjelezem vágyaim jogosságát, esetleg a magam értékességét? Az önmagamban való kételkedés ellenére képes vagyok-e autonóm döntéseket hozni, és vállalni azok kockázatát? Képesnek tartom-e magam arra, hogy jól teljesítsek, hogy megküzdjek mások elismeréséért, vagy a saját kisebbrendűségem érzése lesz a meghatározó élményem?

Ha ebben az életkorban nem sikerül ezeket a kérdéseket, témákat jól megoldani, személyiségünkben egyesíteni, szerepeinket jól összehangolni, akkor egyfajta szerepkonfúzió alakul ki. Ennek az eredménye pedig az lehet, hogy például nem leszünk képesek egy hivatás, egy másik személy vagy egy csoport mellett elköteleződni – hiszen az énképünk sem lesz egységes konstruktum.{3}

Az identitás elérése

Az identitás alakulásának sokféle kimenetele lehetséges, mely messze túlmutat a kamaszkoron, és már felnőtt létünket, személyiségünket, céljainkat és motivációinkat is érinti. James Marcia kanadai–amerikai pszichológus négyféle identitásállapotot különböztet meg, attól függően, hogy egy adott személy mennyire tudta megélni és megoldani élete korábbi (normatív) kríziseit, és hogyan került ki azokból.

A legteljesebb, legkevesebb belső konfliktussal járó állapot az identitás elérése, melyben az egyén megélte a krízisek szakaszait, és elköteleződött, az identitása teljes.

Azt az állapotot, melyben még zajlik az identitásalakulás, a személy próbálgatja a lehetőségeket, még nem köteleződött el, Marcia moratóriumnak nevezi. Ez sokáig elhúzódhat, és ha még felnőttkorban sem zárul le, komoly problémákat okozhat.

Jól példázza ezt a 35 éves Kata története. Azzal keresett fel, hogy fogalma sincs, mit is szeretne kezdeni az életével. Látszólag sikeres, lediplomázott, tág érdeklődésű, intelligens – az önéletrajza mégis rettentő sűrű: másfél-két évnél többet egy munkahelyen sem töltött el, és már az egyetem alatt is folyamatos rossz érzése volt: „Biztos ezt akarom én csinálni?” Nagy szerelme akkoriban szakított vele, amit azóta sem hevert ki: valódi, elkötelezett párkapcsolatot nem tudott (és nem is akart) kialakítani. Belülről feszíti, hogy már réges-régen „tudnia kellene”, mit is szeretne valójában; a barátnői férjhez mentek, többüknek gyereke van, mások haladnak előre választott hivatásukban, ő pedig megint azon gondolkodik, felmondjon-e jelenlegi munkahelyén, ahol a főnökei (tehetségére tekintettel) épp szeretnék előléptetni. Komoly gondokat okoz számára a párkapcsolati elköteleződés is: retteg attól, hogy a pasija hamarosan megkéri a kezét, ezért a szakításon gondolkodik. Ez a serdülőkorban még egészséges szereppróbálgatás és elköteleződési nehézség a harmincas évei közepén egyre több szorongást, szenvedést, elégedetlenséget hozott számára.

A következő figyelemre méltó identitásállapot a korai zárás. Ilyenkor az érintett személy akár kritika vagy bármilyen megélt krízis nélkül fogad el valamilyen kívülről jövő identitást, amelyért valójában nem küzdött meg. Például egy pályát vagy ideológiai meggyőződést csak azért választ, mert a családi minta ezt írja elő, és nincs elég énereje ez ellen fellázadni (hiszen nem sikerült egy korábbi életszakaszban megszereznie a kezdeményezés kompetenciacsomagját). A politikai-ideológiai korai zárás konformizmusban vagy akár dogmatizmusban is megnyilvánulhat, ilyenkor az érintett azért ragaszkodik olyan mereven, harcosan a saját meggyőződéséhez, mivel úgy érzi, elveszne, ha valaki vagy valami komolyan megkérdőjelezné a (felvett) nézeteit.

Jellegzetes korai zárásokat látok párkapcsolati döntésekben is: amikor a családi minta az „együtt járás – jegyesség – házasság – család”, s ezt követve a fiatal összejön az első szerelmével, tíz év múlva feleségül veszi, de igazából nem gondolja végig, hogy valóban ezt akarja-e, vagy pedig csak sodródik azzal az elvárással, hogy „nálunk ezt így szokás”.

Ádám 32 éves volt, amikor eljött hozzám. Elmesélte, hogy a feleségével, Eszterrel 16 éves korukban egy keresztény ifjúsági csoportban találkoztak. Mindkettejüknek az első szerelme volt a másik, az ifiben ők voltak az „álompár”. A kapcsolatuk hamar elmélyült, és ahogy a tiniszerelmeknél lenni szokott, mindketten elhitték, hogy egymásnak szánta őket a sors. Ezt az elképzelésüket a vallás és a közösség is erősítette, így magától értetődő volt, hogy összeházasodnak. Ádám úgy volt vele, hogy ugyan még nem érzi magát teljesen késznek a házasságra, és volt benne hiányérzet amiatt, hogy senki mással nem járt, de ezt hatásosan elaltatta magában. Fontos volt neki Eszter, Eszternek pedig a házasság – mondta erről később. Néhány év után azonban elaltatott érzései zavarni kezdték, különösen amikor küszöbön állt a „következő” lépés: a gyermekvállalás. Ádám pánikba esett, és teljesen összezavarodva fordult pszichológushoz.

A korai zárás a legkézenfekvőbb oka egy későbbi mély életközépi krízisnek, amikor rájövök, hogy hoppá, nem azt az életet élem, amit valójában én szeretnék. Vagy hogy szeretnék másmilyen életet is kipróbálni még. A vége pedig nemegyszer válás.

A negyedik, szintén nem ideális állapot az identitásdiffúzió – az ebben az identitásállapotban lévők közül néhányan átélték az identitáskrízist, mások nem; közös azonban bennük, hogy nem rendelkeznek integrált énképpel. A korábbi fejlődési fázisok megoldatlanságai és hiányállapotai egy kívülről nézve széteső, zilált személyiséget mutatnak. Azt mondják például, hogy érdekli őket az orvosi pálya, vagy izgalmas lenne vállalkozást indítani, de egyik irányba sem tesznek valódi lépéseket. Ideológiai kérdések nemigen foglalkoztatják őket, és hajlamosak zsigerből elutasítani dolgokat, könnyen ítélkezni mások értékei felett.

Az 57 éves Imrével nem a praxisomban, hanem egy társaságban találkoztam. Önsorsrontó életútja mögött jól felismerhető a diffúz identitás. Fiatal korában jól menő vállalkozást örökölt a szüleitől, minden adott volt, hogy ő is igazán sikeres legyen. A családi cég átvételekor azonban semmi nem volt a fejében azzal kapcsolatban, hogy mit is szeretne kezdeni vele. Barátai aggódva nézték végig, hogy szép lassan tönkreteszi a céget, mert nem volt terve, célja, és igazából nem is érdekelte, mi lesz. Első feleségétől elvált, nagyvonalúan otthagyta neki a közös házukat. Egyik napról a másikra élt, pedig a tehetsége és a lehetőségei nem erre ítélték volna. Amikor beszélgettem vele, mindezt úgy magyarázta, hogy a tanárai elvették a kedvét – ő pedig megmaradt szabálytalan, a konvenciókat nem követő különutasnak. Ám ennél azért többről volt szó: tulajdonképpen fogalma sem volt róla, ki is ő valójában, és nem is nagyon volt motivációja ezt kitalálni.

A négyféle identitásállapot közül értelemszerűen az első, az identitás elérése az, ami a felnőttkori teljes élet, jó önértékelés, biztos önbizalom és sikeres továbbfejlődés kulcsa. És éppen ezt segítheti kamaszkorban rendkívül hatékonyan minden önreflektív és önismereti beszélgetés, kortársi-baráti dumálás, szakemberrel való együtt gondolkodás, pszichoterápia – és igen, még a lázadás vagy a kamasz által sokat kritizált szülővel való kurta párbeszédek is, éjjel, a konyhapult előtt.

*     *     *

A serdülőkor testi-lelki értelemben fokozottan érzékeny, robbanásszerű változásokat hozó időszak, nem véletlen, hogy – amint azt Vekerdy Tamás frappánsan megfogalmazta – a kamaszra ki lehetne tenni a táblát: „Átalakítás miatt átmenetileg zárva!” Ebben az életkorban könnyebb kisiklani az ideális (vagy a felnőttek szemében annak tűnő) vágányról, ám épp e fogékonyság és rugalmasság miatt sok minden korrigálható és pótolható. Ráadásul az esetek legnagyobb részében a „kisiklás” valójában nagyon is egyenes, érthető és normális – csak tudni kell, honnan nézzük.

A következőkben néhány olyan kamasz történetét szeretném elmesélni, akiket pszichoterápiás rendelésemen kísérhettem egy darabon, és remélem, sikerül a megszokottól eltérő szemszögből bemutatnom a mai tinédzsereket kérdéseikkel, dilemmáikkal, félelmeikkel és örömeikkel együtt. A szereplő szülők és kamaszok mindannyian hozzájárultak történetük közléséhez, mindazonáltal igyekeztem minden olyan adatot megváltoztatni, mely felismerhetővé tenné őket (még úgy is, hogy néhányuk akár a nevét is adta volna a könyvhöz). Bízom abban, hogy az itt következő történetek minden felnőtt számára megkönnyítik a mai kamaszokhoz való kapcsolódást, legyenek bár szülők, pedagógusok vagy akár „a mai fiatalok” láttán fejüket csóváló járókelők.

{1} A fejezetek mottóverseit Sótonyi Péter (16 éves) írta, kifejezetten ehhez a könyvhöz. Reményeink szerint megmutatnak valamit abból az ambivalens érzés- és gondolatvilágból, amely egy kamasz lelkében létezik.

{2} A kapcsolódó nevelés további eszközeiről és szemléletéről bővebben: kapcsolodoneveles.hu.

{3} Erikson pszichoszociális fejlődésmodellje nem ér véget a kamaszkorral. Elmélete szerint a fejlődésünk során életünk végéig szembesülünk különféle normatív krízisekkel.