Paul Hut

Szövetség

Szerzői kiadás 2022.

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-80643-3-0

web: paulhut-hu.webnode.hu

facebook: fb.me/paulhutbooks

I. könyv

Európa

I. Egy hihetetlen sztori

Jim

Az ébresztőóra természetellenes hangja kíméletlen erőszakossággal törte meg a szobában uralkodó síri csendet.

Arra késztetve Jim Carlstont, hogy egy zaklatott, pihentetőnek egyáltalán nem nevezhető éjszakája után, komótos mozdulatokkal kikászálódjon az ágyból… majd megálljon az ablak előtt… és egy hosszan tartó hangos sóhajtás kíséretében kipréselje tüdejéből a bennrekedt levegőt.

Mintha ezáltal képes lenne az álomból visszamaradt kellemetlen érzését messzire elfújni magától.

Mindazonáltal a felkelő nap vöröslő korongja által sugallt új kezdet megnyugtató érzete, valóban csökkentette valamelyest a lelkében tátongó zsibbadt űrt. Azt amelyet a hiányos múltjának intenzív „nememléke” táplált nap mint nap.

Olyannyira, hogy a százhetvenhat centis, nyolcvanhat kilós, csupa izom test most is verítékben úszott tőle.

Sőt!

Emiatt a „nemlétezés” miatt férfi egész lényéből feszültség sugárzott.

Egyedül csak hűvösen csillogó, szürke szemek árulták el, hogy a jól látható nyugtalanság ellenére, még most ebben az ébredés utáni kába pillanatban is higgadt tárgyilagossággal elemzi a saját, lehetetlen helyzetét… és rezignáltan veszi tudomásul az idegesítő tényt, miszerint hosszú szünet után újfent egy olyan kimerítő éjszakát mondhat a magáénak, ahol egy véget nem érő kínzó álomban keveredtek valamiféle kaotikus összevisszasággá az elfeledett múltjának előtörő emlékfoszlányai.

Ráadásul most, mikor végre sikerült felébrednie, még csak vissza sem tudta idézni azokat!

És az egészből nem maradt meg benne más csak egyfajta kellemetlen, ködös hiány érzet.

Amivel idestova már jó egy éve nem kellett szembesülnie.

De most újra itt volt!

A rémálom visszatért.

S mint minden esetben, ez alkalommal is ugyanarról szólt:

A kórházi feleszmélésének pillanatához ugrott vissza az elméje.

Emiatt, dacára az amúgy már egész jól kialakított, a valóságos jelen és az ismeretlen múlt közötti különbség mesterséges tudatnak, most teljesen összezavarodva pillantott körbe, hogy az emlékezetébe beleégett kórterem igazinak tűnő képe helyett az agya feltérképezhesse ezt a merőben más környezetet…

Már ahhoz is hosszú perceknek kellett eltelnie, mire egyáltalán felismerte magát a helyszínt.

Azt ahol lakott!

Pedig a méregdrága, és minden kényelmet kielégítő bérlakás eme mostani életének szerves részét képezte… immáron öt éve… azóta, amióta a magához tért a kómából…

Az ezelőtti múltjából a nevét és a hely megjelölése nélküli, születési idejét leszámítva, még a hivatalos nyilvántartásban is csak a bejelentett lakcíme szerepelt. Ami ráadásul csupán egy üres építési telket takart.

Más szóval, Jim Carlstonnak a vagyonán kívül semmi egyéb nem maradt meg a régi életéből.

Ebből a szempontból tehát akár John Doe is lehetett volna.

Már-már a létezését megkérdőjelezve.

Szerencséjére azonban nem így volt.

Múltjának fehér foltjai ellenére ő igenis határozottan élt.

Sőt!

A teljesen hivatalos papírjainak köszönhetően, a felépülését követő rehabilitációs program óta szabadúszó újságíróként dolgozott. Mint az egyik legjobb. Legalábbis itt helyben annak számított, hiszen rendkívüli érzéke volt az ütős sztorikhoz. Éppen ezért nem is keresett vele túl rosszul.

Mindezek ellenére, azonban ezt a meglehetősen drága belvárosi bérleményt Minnesota állam szívében, az elfeledett régi életéből hátramaradt pénze tette lehetővé.

Mintegy a hiányzó harminchárom éve árnyékaként.

Tehát, mindent egybevetve akár még elégedett is lehetett volna a helyzetével.

Csakhogy a napról-napra egyre távolabbi, ködbe vesző múltja nem hagyta nyugodni.

Talán a sors iróniája volt, hogy a zseniális újságírónak csak a saját történetére nem sikerült fényt derítenie.

A közel öt éves pályafutása alatt ezt az egyetlen sztorit hagyta félbe.

És a több éves, sorra kudarcba fulladt próbálkozásba belefáradva, az eredménytelen, sehova nem vezető keresgélés helyett, időről időre újabb és újabb célt tűzött ki magának, úgymond az emlékei között tátongó űrt kitöltő, tartalmas élethez.

Minden bizonnyal ennek hatására vált belőle a múlt nélküli lét csillapíthatatlan heve táplálta megállíthatatlan oknyomozó riporter.

Aki a nyomasztó emlékek hosszú kihagyás utáni visszatérése után most valami megmagyarázhatatlan okból úgy érezte, az elkövetkezendő napok cselekedetei sorsfordító jelentőségűek lesznek az életében...

És holott ez az intuíció nem ért fel magával a bizonyossággal, az ő túlfűtött elméjében mégis meglehetősen közel állt hozzá…

***

A kellemes őszi nap kilátásával kecsegtető, alig néhány kósza bárányfelhővel tarkított ragyogóan tiszta égbolt a reggeli kocogás során egyenesen a közeli parkba vezette Jimet, hogy az álom okozta feszültséget egy kiadós futással végképp maga mögött hagyva, a betondzsungeltől körülölelt „érintetlen” természetet szimbolizáló park középpontjában kéklő tó vizét lágy hullámokká fodrozó kellemes szellő a görcsös izmaiból is kifújhassa merevséget.

És egy jó negyedórás édes semmittevés után valóban érezte, amint ébredés utáni rossz érzés végre tovaszáll.

'Az éggel színezett víz' − villant be az iménti kósza gondolatok helyébe Minnesota állam dakota nevének jelentése.

Amelynél semmi sem írhatta volna le jobban azt a festői képet, amit a Lake Calhoun tükrében láthatott az ember egy ilyen csodaszép reggelen.

Jim alapból imádta ezt a nyugodt helyet ahol a szinte érintetlennek tűnő, növényekkel teli, természetes tájnak köszönhetően, dacára a ténynek, hogy az állam lakosságának csaknem kétharmadát magába foglaló, Minneapolis és Saint-Pauli régió zsúfoltságának megfelelően, közvetlen a tó mögött már a belváros hatalmas irodaházai emelkedtek a magasba, mindig képes volt távolinak, már-már nem létezőnek érezni az őt körülvevő civilizációt.

A mostani kimerítő éjszaka után azonban, különösen jól esett számára, amint a futás után itt egy üres padra leülve figyelhette, a saját ürességét ellensúlyozandón ébredő táj megnyugtató pezsgését…

***

Visszafelé is erős iramot diktálva, teljesen kimerülten ért haza… és minden porcikájában halálosan elfáradva állt be a zuhany alá, hogy hosszú-hosszú percekig csak folyassa magára a majdhogynem forró vizet…

Miközben határozottabban úgy érezte, hogy hiába töltene el akár órákat is így, a merevség akkor sem múlna el, a nem a testmozgás, hanem a nyugtalan álom miatt újfent feszülté vált izmaiból.

És mialatt a kabint szép lassan ellepte a gőz, Jim keserű iróniával vette tudomásul: a reggeli ébredése óta tartó, vagy még inkább a Fabian Costello őrmesterrel folytatott, előző esti beszélgetés okozta, az egész lényét uraló egyfajta mentális görcs állandósulását.

---

Az őrmester, mint általában a valamire való informátorok, többnyire jó sztorikkal látta el.

Így joggal várt valami hasonlót ettől a tegnapi találkozótól is.

Amit ugyanúgy mint mindig, az itteni körzet rendőrei körében közkedvelt pubban, a Yellow Dogban hoztak össze. És ahova Jim már az újságírói karrierjének kezdete óta bejárt, miután néhány kezdeti elfuserált próbálkozást követően ez tűnt számára a lehető legjobb helynek, hogy első kézből juthasson bennfentes információkhoz.

Itt nem kellett mást tennie, csak az ital mellett elhangzó beszélgetésekből kihámozni a lényeget.

Így figyelt fel két éve, az iktatóban dolgozó öreg rendőrre is, aki fejlett üzleti érzékkel, és a kívánt feladathoz mérten tökéletes munkakörrel hamar elérte, hogy Carlston „állandó munkatársa” legyen.

A feladata pedig az irattáron keresztül haladó ígéretesebb ügyek részletes megemlítéséből állt.

Egy kevéske keresetkiegészítés ellenében.

Mindkettejük legnagyobb megelégedésére.

Jim, mint mindig, tegnap este is a bárpult sarkánál talált rá az őszes halántékú zömök férfira, aki ezúttal, mintha csak egy olasz maffiacsalád ebédlőasztalánál ülne, elegáns, szürke halszálkás zakót viselt piros szegfűvel a gomblyukában, és ugyanilyen színű nyakkendővel.

Mégsem a szokatlan kinézete volt ami a leginkább zavarta Carlstont.

Hanem a rendőr előtt sorakozó két pohár, amiből rendhagyó módon, az egyiket, minden jel szerint neki szánta!

− Helló cimbora, kikértem az italodat! − szólította meg Costello, miközben enyhén remegő kézzel, ügyetlenül megemelte sajátját, abból néhány cseppet ki is löttyentve a bárpultra.

Jimnek feltűnt a kecskeszakállas rendőr mozdulataiból kisugárzó idegesség, de úgy döntött, egyelőre nem teszi szóvá, és helyette figyelmesen végighallgatott tőle egy beszámolót, ami egy öt éves ciklusban történt eltűnések közötti összefüggésekről alkotott valamiféle, az igazat megvallva, elégé zavaros képet.

Ami határozottan kezdte nyomasztani.

Nem csak a sztorival voltak problémái, kompletten az egész szituáció egyre inkább nem tettszett Jimnek.

Kezdve ott, hoogy eddig nem úgy ismerte az őrmestert, mint aki italra hívja meg, majd mindenféle ostobasággal rukkol elő…

Még ha esetleg pénzt szándékozik is kicsalni belőle!

Egyszerűen képtelen volt tovább csendben maradni:

− Ennyire nem állhatsz rosszul anyagilag! Mi ez a hülyeség? − mérte végig a másikat egyetlen hosszadalmas, átható pillantással. − És egyáltalán mi ez a maskara rajtad?!

Nem tudta hova sorolni a helyzetet. Elvégre április elsejei tréfához még elégé korainak, vagy éppenséggel már későinek vélte az időpontot, holott ismerve a másikat, csak ez szolgálhatott volna kellő magyarázattal erre az egész szituációra.

− Hát nem érted, mind tudós volt! − Hangzott az erőtlen válasz, miközben a ruházatára tett megjegyzés felett egyszerűen csak átsiklott.

Jimnek „ a valami itt nem stimmel” érzésből fakadó figyelmét azonban most még ez sem kerülte el, amint az sem ahogyan egy kövér izzadságcsepp lassan legördült a rendőr őszes halántékától a húsos álláig, majd alig egy másodpercnyi mozdulatlanság után aláhullott a bárpultra.

És ez volt az a pillanat, amikor a bolondozás elméletét végleg elvetette.

Viszont, még mindig nem tudta, miről van szó!

− Hát persze, és sehol nem hallottunk róluk! − próbálkozott egyre hevesebb támadással sarokba szorítani a másikat. − Na ne szórakozz velem!

Costello nem válaszolt azonnal.

Az ideges mozdulatai viszont mindennél beszédesebben elárulták Jimnek, hogy nem szórakozni akar vele.

Sőt!

Igazából még maga sem hiszi el amit mond!

Az egész ügy kezdett egyre érdekesebbé válni.

Olyannyira, hogy a Jimben szunnyadó oknyomozó ripirter már majdhogynem élvezettel várta a folytatást…

− Mert… nem voltak ismertek… − szólalt meg végre az őrmester… hebegve… és határozottan céklavörös fejjel − de nem is ez a lényeg!… hanem az… hogy amikor Hernandez hadnagy… előhozakodott a sejtésével… a főnökei kis híján „szabadságolták”!

− Igazság szerint én is kezelésre küldeném, aki ilyen összeesküvés elméleteket gyártana nekem − Jimnek akaratlanul is szánalom vegyült a hangjába.

Totális érdektelenséget sugározva a rendőr felé.

Amitől az sértődötten ugrott fel a bárszékről.

− Tudod mit?! − kiáltott mérgesen Jmre. − Ne is fizess az infóért… csak járj a végére!

Ezzel sarkon fordult… és szinte már futva „kimenekült” a bárból.

A faképnél hagyott Jim pedig jó darabig csak meredten bámult az elviharzó őrmester után…

Hiába erőlködött magyarázatot találni rá, nem igazán értette, Costello részéről mire volt jó ez az egész találkozó.

Hiszen a vén rókának tudnia kellett, hogy egy ilyen erőtlen sztorival nem fogja lázba hozni őt!

Vagy mégis?!

Jim döbbenten tapasztalta, amint a „beteges történet” óhatatlanul is gyökeret verve, már-már idegesítő visszhangként újra és újra felcsendül a vadul cikázó gondolatai közül.

Bosszúsan megrázta a fejét, mintha ezzel kisöpörhetné belőle az egész idegesítő beszélgetést… majd egyetlen mozdulattal felhajtotta maradék italát…

És az érkezésétől számítva alig öt perc elteltével már ő is hazafelé tartott…

---

Habár azóta többször megpróbálta lezárni magában a dolgot, a sztori még ezen határozottan bugyuta volta ellenére sem ment ki a fejéből.

Olyannyira, hogy még most, a tusolás közben újfent végiggondolva az egészet, már szabályosan idegesítették a bárban elhangzottak.

Az ösztönei folyamatosan szirénáztak:

Itt valami nagyon nincs rendben!'

Így visszaemlékezve, míg Costello gyerekes idegessége csak zavaró momentum volt, az italmeghívása és a nevetséges megjelenése már egyenesen megmagyarázhatatlan abszurditásnak számított.

Hiszen máskor szabályosan könyörögnie kellett egy-egy sztoriért.

Nem pedig az amúgy határozottan anyagias vén róka vesztegeti meg őt!

Még ha csak egy whiskyvel is.

Ráadásul azzal, hogy a végén szó szerint megfutamodott, úgy tűnt mindezt a semmiért csinálta…

És pontosan ez az érzés volt az ami nem hagyta nyugodni Jimet.

'Túl sok itt az idegesítő talány, aminek nem ártana utána járni!' − jutott végre elhatározásra.

Dacára annak a határozott ténynek, hogy magát az ügyet továbbra sem találta egy szikrányit sem érdekesnek.

Hirtelen mozdulattal elzárta a csapot… és kilépett a zuhany alól… hogy egy hanyagul maga köré tekert törölközővel, vizes tócsákat hagyva mindenfelé, keresztülcsörtessen a lakáson… az éjjeliszekrényen hagyott telefonjáig…

Majd miközben visszament vele a fürdőbe, felhívta a rendőrfőnököt…

Igaz, a jó pár interjúnak köszönhetően már régóta nem kellett a fölösleges udvariassági körökkel vesződnie, de ezt a mostani találkozót még így is meglepően könnyen sikerült nyélbe ütnie.

Alig egy órával későbbre!

Ez viszont, az egész ügyet körüllengő sok más furcsaság mellett per pillanat már fel sem tűnt neki.

Komótosan megtörölte a párás tükröt, hogy farkasszemet nézhessen az onnan visszatekintő markáns vonalakkal körülrajzolt, nem kimondottan szép, de megnyerő tükörképével.

Egy fél perc kellett, amíg a forró zuhany okozta lustaságát legyőzve megborotválkozzon…

A felöltözés viszont már sokkal tovább tartott, mert ugyan maga sem tudta kinek szándékozik imponálni, de az általa olyannyira kedvelt sportos ruházat helyett, hosszas vacillálás után, ezúttal egy világosbarna öltöny mellett döntött, fehér inggel nyakkendő nélkül.

Végül, elegáns bőrcipőt húzva, nyugodt, de tempós léptekkel elindult, a szokásos helyén, a ház előtt parkoló Fordjához.

***

A korai időpontnak köszönhetően még nem volt az az igazán nagy a forgalom. így az itteni viszonylatban minimálisnak tekinthető, alig húsz perces autókázás után Jim máris a rendőrség vendég parkolójában találta magát.

***

A szokványosan berendezett rendőrfőnöki irodában, a köztudomásúlag önmagát az első skandináv telepesek egyenesági leszármazottjának tartó, az ötvenes évei ellenére is még mindig sportos alkatú, festett sötétbarna hajú, és ugyanolyan színű, gondosan ápolt bajuszú Charles Johanson rendőrfőnök a média szereplési rutinjának megfelelően egy, az ilyen helyzetekre tartogatott szívélyes mosollyal fogadta, amint belépett.

Igaz ezzel látszólag kissé ellentmondásosan, még csak fel sem állt az íróasztala mögül.

Jim nem jött zavarba. Már hozzászokott az ilyesfajta alá-, és fölérendeltségi viszonyra kínosan ügyelő Johansonra.

Aki a rá jellemző módon rögvest bele is vágott a közepébe:

− Üdvözlöm Mr. Carlston! Hernandez hadnagy is azonnal itt lesz, habár nem nagyon értem, miért nem volt mindegy, hogy ki legyen az interjúalanya. − köszöntötte végre szóban is… majd nem vesztegetve a drága időt, köntörfalazás nélkül nekiszegezte a kérdést: − Tényleg, miért is?!

Erre Jim nem volt felkészülve.

− Örvendek… rendőrfőnök úr!− viszonozta vontatottan az üdvözlést, miközben lázasan gondolkodott egy valamennyire is hihető válaszon.

A kendőzetlen kíváncsiság váratlanul érte.

Sőt!

Rá egyáltalán nem jellemző módon, teljesen spontán, mindenféle előkészület nélkül jött el ide.

És csak a sorsnak köszönhette, hogy nem sült fel teljesen.

A nagybetűs Sorsnak, amely a segítségére sietett, és még mielőtt a rendőrfőnöknek feltűnhetett volna a határozatlansága, egy nála alig fél fejjel alacsonyabb, harmincas, fekete hajú, ízig-vérig mexikói nő jelent meg az ajtóban.

Akinek az egzotikus szépsége szinte azonnal megbabonázta.

− Hívatott uram − a „tünemény” a rendőrfőnökhöz beszélt, de közben Jimet mérte végig gyanakvó pillantással.

Nagyon kellemes hangja volt.

Amitől Jim inkább képzelte jazz énekesnek, mint rendőrnek.

Mag a látvány pedig!

Szégyen nem szégyen, de még az újságírói múltja ellenére sem talált rá szavakat.

A tény, hogy a Hernandez név egy kimondottan csinos hadnagynőhöz tartozik, mi tagadás némi elégtételt nyújtott számára, az igaz önként magára vállalt, de a tegnapi beszélgetés óta nem sokat változott véleménye szerint vélhetőleg felesleges pluszmunka miatt.

És minden másról megfeledkezve, önfeledten mélyedt el, a rezzenéstelen tekintettel még mindig őt figyelő majdnem fekete szempárban…

Miáltal már több mint egy teljes percig néztek farkasszemet egymással, mikor végre ráeszmélve, hogy rajtuk kívül még más is tartózkodik a szobában, zavartan elfordult…

Ezzel azonban már nem változtathatott jól érzékelhetően egyre kínosabb helyzeten.

− Tudja szabadúszó vagyok − próbálta kétségbeesetten megtörni az egyre kellemetlenebbé váló csendet. Jobb híján a „tünemény” felbukkanása előtt elhangzott kérdésre válaszolva. − És egy női magazin felkérésére szeretném bemutatni az úgynevezett „veszélyes” foglalkozásokban ténykedő gyengébb nem képviselőit.

A hirtelenjében kiagyalt, elég gyengécske sztori érdekes módon a rendőrfőnöknek még ebben az igencsak kifogásolható formában is tökéletesen megfelelt.

Ami itt és most, akárcsak a telefonbeszélgetés alkalmával, szintén elkerülte Jim figyelmét.

Csak órákkal később tudatosult benne, milyen könnyedén megoldott ma mindent.

És Hernandez hadnagy hiába próbálkozott valamiféle „én kétlem, hogy megfelelnék erre a célra” ellenkezéssel, a felettese egyetlen kézlegyintéssel belefojtotta a szót:

− Rendben van! A továbbiakban Julia Hernandez hadnagy fog segíteni önnek az interjúban… A kész anyagot azonban mindenképpen szeretném látni mielőtt leközölnék! − hajolt az íróasztalon heverő nyitott akta fölé Johanson. Mintegy ellentmondást nem tűrve tudtukra adva, hogy a részéről befejezettnek tekinti a beszélgetést: − És ha megbocsájtanak, nekem most dolgom van!

***

Öt perccel később már Hernandez sarokasztalánál ültek.

Egy-egy csésze, igazi „rendőr-langyos” kávéval a kezükben.

Julia letette a poharát, és ugyanazzal a mozdulattal beletúrt sűrű fekete hajába, miközben a már a rendőrfőnöki irodából ismert fürkésző tekintettel újfent végigmérte Jimet.

− Ugye nem haragszik, ha egyetlen szavát sem hiszem el? − szegezte neki nyíltan a kérdést.

Egyértelművé téve, hogy ő nem fog megelégedni akármilyen gyengécske sztorival.

Ami jelen pillanatban nem nagyon izgatta Jimet.

Ráérős mozdulatokkal lerakta ő is a kávéját… majd megragadva a kínálkozó alkalmat, ismételten elmerült a csábítóan szikrázó szemekben…

Melyekből a rendőrfőnök által, miatta ráosztott kellemetlen feladat iránti szemrehányás helyett, mostanra már csak puszta kíváncsiságot vélt kiolvasni.

Meg azt, hogy ezúttal lényegesen nehezebb dolga lesz, mint Johansonnal volt.

− Igazából az eltűnések ügyében folytatott nyomozása érdekelne! − rukkolt elő a farbával, miközben önmagát is meglepve, habár egy tizedmásodpercig eljátszott a gondolattal, de a zárt osztályos részt nem említette.

S mint az a következő pillanatban kiderült, jól tette.

− Olyan már nincs! − csapott ingerülten az asztalra Hernandez hadnagy. − A feletteseim nyilván úgy vélték, hogy a túl élénk fantáziám − pár pillanatra érezhetően megfagyott körülöttük a levegő… de Jim várakozása ellenére, a nő mégsem fejezte be a beszélgetést: − Azért az kifejezetten érdekelne, hogy honnan a fenéből tud maga erről?!

Egyértelműen kínos volt számára a téma.

És ha nem akarta végképp elvágni a beszélgetést, Jimnek nagyon alaposan meg kellett fontolnia, mit válaszoljon…

Végül, pár pillanatnyi habozás után, pusztán a megérzésére hagyatkozva, a lehető legőszintébb feleletet adta:

− Maradjunk annyiban, hogy ami az információimat illeti, megvannak az eszközeim… ez az ügy pedig a maga gyermeteg képtelenségeivel együtt is, több mint zavaró… habár!… − emelte fel a mutatóujját − köztünk legyen szólva, de a gyengécske sztori valószínűleg mindezek ellenére sem keltette volna fel az érdeklődésemet… − nézett mereven farkasszemet a nővel. − Csakhogy a főnökei valamiért süllyesztőbe dobatták önnel az ügyet!

Eddig jól keverte a lapokat, és az történt amire számított: a rendőrnő testbeszéde egyértelműen arról árulkodott, hogy ráharapott a „csalira”.

Már csak egy icipici noszogatás kellett:

− Ön mit gondol högyem, nem érne egy kis magánakciót, hogy kiderüljön kinek volt igaza?!

Hernandez hadnagy egzotikus arcán az iménti haragot lassacskán felváltotta a tétovázás…

És Jim elérkezettnek látta az időt, hogy mindent feltegyen egy lapra:

− Gondolja meg, mit veszíthet?! A felettesei lekezelő kioktatásáért amúgy sem lehet egy újságíróra mérges! − hajolt előre ültében. − Nem is szólva arról, mekkora elégtételt szolgáltathatnék önnek, ha mégis sikerülne valami komoly dologgal előrukkolnom − halkította le a hangját akaratlanul is.

'Mintha épp összeesküdnénk!' − cikázott át az elméjén a bosszús gondolat.

Idegesített a saját viselkedése.

Amiről jól tudta, hogy nem a meggyőződés a mozgatórugója.

Az igazi indok, a valami megmagyarázhatatlan módon, a nő iránt már az első pillanattól kezdve érzett szimpátiája volt.

Ami úgy tűnt még csak nem is egyoldalú:

− Szerintem tényleg csak túlontúl szabadjára engedtem a fantáziámat… − nyílt meg előtte egyértelműen teljesen őszintén Julia Hernandez − de ha megígéri, hogy nem hoz kellemetlen helyzetbe a főnökeim előtt, talán megpróbálhatom megszerezni az anyagot… holnapra…

− Ígérem nem fogok csalódást okozni! − villantott fel egy biztatónak szán mosolyt Jim.

Amire válaszul a nő szégyenlősen félrekapta a fejét…

Egy olyan csábító mozdulattal aminek nem lehetett ellenállni:

− Azonban ön oly gyönyörű, hogy munka után muszáj folytatnunk a beszélgetésünket… mondjuk egy ital mellett! − szaladt ki önkéntelenül Jim száján.

− Már megbocsásson, de nem szoktam mindenféle firkászokkal randizgatni! − szórtak haragos villámokat a nő szemei.

Aki valószínűleg a hirtelen letámadástól csapott át szúrós sündisznó védekezésbe.

Miközben a kiürült plasztik kávés poharat, egy gyönyörű, a kosárlabdában minden bizonnyal hárompontosnak számító mozdulattal behajította, a tőle jó másfél méterre, a fal mellett álló papírkosárba…

Jim őszintén meglepődött. Álmában nem gondolta volna, hogy a kényes ügy helyett, egy ártatlan flörtöléssel sikerül majd felbosszantani a hadnagyot.

Amely ráadásul a legkevésbé sem állt szándékában.

Az viszont, hogy így alakult egy cseppet sem zavarta.

Nem úgy mint Hernandezt.

Aki már majdhogynem kiabált:

− KÜLÖNBEN IS FELETTÉBB ZAVARNA, HA EBBEN A FENE NAGY BÁMÉSZKODÁSBAN KIESNE A SZEME! − vetett „gyilkos” pillantást Jimre.

Akiben a lelke mélyén lakozó kisördög határozottan kezdte élvezni a helyzetet:

− Ez kemény volt, de jogos… − állt fel komótosan. − Viszont, talán elég lett volna egy egyszerű nem is… mert így most mindenki minket néz − villantott egy „szemérmes” mosolyt az elpiruló nőre. − Azért a számát elkérhetem?

− Ennek nem látom akadályát − válaszolta amaz még mindig látványos zavarban.

Miközben az asztalon heverő tartóból kihúzott egy névjegyet… és Jim felé nyújtotta…

Ő pedig miközben elvette azt, félreérthetetlen szándékossággal egy pillanatra megfogta a kecses női kezet… majd zsebre vágva a kártyát, még egyszer elmerült azokban a hihetetlenül meleg, fekete szemekben…

− Köszönöm a türelmét! − emelte szalutálásra a jobb kezét. − Akkor viszlát holnap!

Julia Hernandez nem válaszolt.

Jim figyelmét azonban nem kerülhette el a figyelmét az az elementáris zavar amint rosszul leplezett, idegesen kapkodó mozdulatokkal magához véve az első keze ügyébe akadó dossziét, belemélyedt annak tanulmányozásába.

Alkalmat adva neki arra, hogy a rövid ideje tartó ismeretségük alatt immáron vagy ezredjére, de most végre alaposan is szemügyre vegye a nyilvánvaló feszélyezettsége ellenére, vagy talán pont emiatt, varázslatos nőiességet sugárzó hadnagyot.

A hosszú fekete haj keretezte kreol arcot, az igézően vékony nyakat, a szexisen rövid felső alól csábítóan elővillanó izmos hasat… majd amint ismét feljebb vándorolt a tekintete, a nem kicsi, de bármiféle melltartó nélkül is formás feszesen átsejlő keblek egyenesen megbabonázták…

Mégpedig olyan szinten, hogy hirtelenjében jobbnak látta, ha minél hamarabb távozik.

Úgy, hogy még csak vissza sem néz!

Pedig ha menet közben akár csak egy pillanatra is hátrafordul, elkaphatta volna Julia Hernandez elgondolkozva hosszasan utána bámuló tekintetét.

− A fene egye meg, csak jó lett volna az az ital!

A talán nem neki szánt, ellenben a kelleténél nyilvánvalóan hangosabbra sikerült, csalódott „sóhajt” viszont meghallotta.

S habár úgy érezte az lesz a legjobb, ha most nem reagál rá, a maga módján őszinte elégedettséggel nyugtázta is a jól sikerült találkozót:

− Azt hiszem Costello ezúttal tényleg megérdemli a tiszteletdíjat − mondta ki ő maga is hangosan a gondolatát.

Még mindig az elméjébe mélyen bevésődött csodálatos látvány hatása alatt egy, kívülről talán idétlennek tűnő gyermeki mosollyal az arcán.

Szerencséjére ekkor már teljesen egyedül volt.

A lefelé tartó üres liftben…

***

Kötelességtudatból bement ugyan a legutóbbi cikkét kiadni szándékozó újság szerkesztőségbe, de őszintén megvallva nem sok haszna volt.

A különösebb koncentrációt nem igénylő rutinfeladatok nem igazán tudták kizökkenteni a minduntalan a délelőtti beszélgetéshez vissza-visszatérő gondolatait.

Szinte megállás nélkül az igézően csinos rendőrnő és a zavaros ügye járt az eszében.

S habár ebben nem látott semmi kivetnivalót, hiszen az előbbi önmagáért, az utóbbi pedig az előbbiért volt fontos számára, este kilenckor, amikor végre hazaért, már határozottan idegesítették a még mindig két részből álló, de lényegében egy téma körül kavargó a gondolatai.

Főképp miután kénytelen-kelletlen belátta, ha valaki rákérdezne, a délelőtti kijelentése ellenére sem tudná megmondani neki, miért tartja oknyomozásra érdemlegesnek a szimpla eltűnési eseteket.

Ahogyan az egyszer látott, számára teljességgel ismeretlen Julia Hernandez iránti tagadhatatlan „tinédzser-vonzalma” is egyre inkább aggasztotta.

Egyszerűen nem volt hozzászokva ehhez a megrögzött agglegény jelleme számára teljesen új érzéshez.

És a jól bevált módszerhez folyamodva, dacára, hogy reggel már megtette, most is egy kiadós forró zuhannyal próbálkozott kikergetni az idegesítő gondolatokat zsibbadt elméjéből…

Vajmi kevés sikerrel.

Amin még csak nem is csodálkozhatott!

Hiszen annak ellenére vágott bele ebbe az egészbe, hogy már az első pillanattól kezdve ott vijjogott az elméjében a vészsziréna:

Valami nagyon nem stimmel itt!

Az érzelmi stabilitását megingató rendőrnő pedig csak hab volt a tortán.

'Szóval velem sincs minden rendben!' − villant belé a cinikus gondolat.

Miközben kikászálódott a fürdőből, és komótosan felöltözött…

Hogy ott folytassa a „gondolat-maratont”, ahol a zuhany előtt abbahagyta.

Illetve egy cseppecskét azért sikerült irányt váltania!

Az eltűnéseket egyelőre félredobta, és csak Juliára koncentrált.

Aki ugyan elsőre kikosarazta, de nem tűnt teljesen reménytelen esetnek.

Olyannyira, hogy Jim egyre határozottabban úgy érezte, ebből akár még valami kellemes is kikerekedhet.

− És tessék, máris megint témánál vagyok! − mormolta maga elé félhangosan.

Nem maga a nő utáni tagadhatatlan vágyakozása, hanem a vonzalom mikéntje bosszantotta.

Az ahogy szinte már fizikailag is érezte, amint egy láthatatlan erő Hernandez felé húzza.

És minél inkább küzdött ellene a vonzás annál erősebbé vált.

Ráadásul a machosan szexista életszemléletének ellentmondva, ezúttal nem az igéző mellek, a formás alak, vagy a csábító fenék, hanem a hihetetlenül mély, csillogó fekete szemek jelentek meg minduntalan a sehova sem néző réveteg tekintete előtt.

Már-már biztosítva afelől, hogy soha többé nem lesz képes érzelmek nélkül, racionálisan irányítani a cselekedeteit.

Indulatosan megrázta a fejét.

A frusztráló gondolatok azonban nem távoztak az elméjéből.

Sőt!

Aszó szerint a semmiből előbukkanó rossz előérzet olyan elemi erővel támadt rá, hogy még csak meg sem próbált ellenállni neki, amint reflexszerű mozdulattal kézbe véve a mobilját, tárcsázta a hazaérkeztekor hanyagul a konyhapultra dobott névjegykártyán szereplő számot…

Hiába.

Egy, a pillanatról-pillanatra mind feszültebbé váló Jim számára már-már örökkévalóságnak tűnő fél percnyi várakozás után csak az üzenetrögzítő szenvtelen géphangja válaszolt a hívására.

− A FRANCBA! − már a folyosón rohant.

És eszeveszett sietségében majdnem fellökte a liftből kilépő indián származású valamilyen szerelőt, ennél többet az egyszerű overall nem árult el róla.

Az azonban hihetetlen reflexszel ugrott félre előle.

− Pont jókor jött, most már használhatja. − mutatott mosolyogva a felvonó nyitott ajtajára.

Jimnek nem tűnt fel a másodpercre pontos időzítés.

Mint ahogyan, a becsukódó liftajtón keresztül, azt sem látta amint az indián, egy minden bizonnyal, másolt kártyával kinyitja az ő lakását… hanyag eleganciával besétál… és alig pár másodperc elteltével már vissza is jön a folyosóra.

Egy kicsiny, az emberi fül számára tudatosan nem érzékelhető hangtartományban sugárzó készülékkel a kezében.

Ami még most is, ugyanazt a két szót ismételte „némán”:

− JULIA!… VESZÉLY!… JULIA!… VESZÉLY!… JULIA!… VESZÉLY!…

Az indián

Az overall belsőzsebéből elővette a telefonját… és két ujjmozdulattal tárcsázott…

Majd várt, amíg a vonal másik végén egy hallóval bele nem szólt valaki.

− Merre van a nő? − kérdezte lényegre törőn.

− Most ment be az épületbe − hangzott a túlvégről az ugyanolyan velős válasz. − Közbelépjünk?

− Nem kell!… reményeim szerint Carlston időben oda fog érni! − válaszolta rövid gondolkodás után, és már bontotta is a vonalat.

Korántsem volt olyan nyugodt, mint amilyennek mutatta magát.

Hiszen jól tudta, ezzel a mostani döntéssel hatalmas rizikót vállalt magára.

Már az is veszélyes lett volna, ha a saját emberei felfedve a jelenlétüket közbelépnek, de odaküldeni Jim Carlstont, hogy esetlegesen még vele is végezzenek, egyenesen őrültségnek tűnt!

Mindazonáltal valamiféle megmagyarázhatatlan belső kényszer hatására mégis úgy döntött, hogy vállalja a kockázatot.

Nem tudta volna megmondani miért, de úgy érezte hasznos lehet a számukra ha Carlston megmenti a nőt.

'Ami valljuk be, az ő múltjával gyerekjáték!' − a gondolat megnyugtatta.

Komótos mozdulatokkal kibújt a civil ruhára felhúzott szerelő overallból… és azt a járda melletti szemétkosárba hajította… majd beült a járó motorral az épület előtt várakozó taxi volánja mögé…

II. A menekülés

Julia

Valamiféle általa ismeretlen paradoxonnak engedelmeskedve a fegyver hideg csöve már határozottan égette a halántékát. Mégsem mert moccanni. Csak annyira, hogy nagyon lassan becsukja a szemét.

Ami viszont szemernyit sem segített.

Sőt!

A külvilág ezernyi impulzusának kizárásával, immáron csakis önmagára összpontosítva, kétségbeejtően valóságosnak érezte amint a félelemtől borsószemnyivé zsugorodik a gyomra.

'Vajon mit fogok érezni?' − dübörgött az elméjében az őrjítő kérdés.

És ő azon tűnődött, hogy a fenébe lehet valakinek ilyen hülye utolsó gondolata.

Ezzel egy időben pedig a bensőjében a görcs valóságos fizikai fájdalommá fokozódott… majd lassacskán haraggá változott.

Julia iszonytatóan mérges volt magára.

Hiszen annak ellenére, hogy nyomozóként már az első pillanatban észre vette az árulkodó jeleket, mindenféle óvintézkedés, sőt, gondolkodás nélkül besétált a felfeszített ajtajú lakásába… majd, ezt még tetéznie is sikerült, amikor a konyhai felfordulás láttán, mely után bármely valamire való rendőr már tényleg beszólt volna az őrsre, és csak a kollégák érkezése után, de legalábbis lelassítva fegyverrel a kézben, óvatosan centiről centire fésüli át a „helyszínt”, ő a haragtól elvakultan továbbrohant.

Abban a harag vezérelte őrült ötletben reménykedve, hogy nyakon csípheti az arcátlan betolakodót…

Amely elementáris szarvas hibák sorozatának gyászos következményeképp most itt térdepel a SAJÁT nappalijának a közepén… egy a tarkójának szegezett revolverrel…

A rettegett lövésre várva… előbb kinyitotta…

Majd újra behunyta a szemét.

Borzalmasan félt.

Sőt!

Az igazat megvallva rettegett!

Ollyannyira, hogy még a széteső öntudatának is teljesen természetes módon, hiába próbált higgadt fejjel mérlegelve kiutat találni a reménytelen helyzetéből, a gondolatai minduntalan csak össze-vissza cikáztak.

Az agya egyszerűen cserben hagyta!

És az őrület határán egyensúlyozó elméjével, utolsó szalmaszálként egyedül a páni félelembe kapaszkodhatott bele.

Mert ezen legalább nem volt mit csodálkoznia!

Egészen biztosan tudta, hogy ehhez a rettegéshez foghatót valószínűleg még soha életében nem érzett…

És már nem is fog!

A szorosan összezárt szemhéjai mögül, egy könnycsepp tört lassan utat magának.

Juliának rettenetes erőfeszítés árán valahogy mégis sikerült nem megadnia a támadójának azt az örömet, hogy őt sírni lássa.

Holott a lelke mélyén sikítani szeretett volna!

Könyörögni az életéért!

Az eszével viszont tudta, semmi értelme sem lenne… és csak térdepelt a szoba közepén… a lelkében néma rettegéssel várva az elkerülhetetlen halált…

Miközben az idő megállt… majd képlékennyé változva, a pillanat tágulni kezdett… az olyan fogalmaknak, mint másodperc, perc, óra, év, vagy évtized, sőt, évszázad megszűnt a jelentősége.

Csakis Einstein relativitás elmélete látszott érvényesülni:

Az Univerzumnak ezen pontján a fizikának az időre vonatkozó szabályai jelenleg hatályon kívül kerültek. És eme képtelennek tűnő helyzet csak annyiban különbözött a kozmológusok által elképzelt ősrobbanás kezdeti pillanatától, hogy itt létezett a tér. Azon belül pedig egy, Julia számára örökké tartó pillanat, a MOST. Így, csupa nagy betűvel.

Még akkor is, ha ő valahol, a már majdhogynem tébolyult elméje legmélyén tisztában volt vele, hogy az ugyanezen a helyen, azonban egy másik inercia rendszerben lévő támadó szempontjából nyilvánvalóan múlik az idő.

Tudta, de nem érdekelte!

Julia erőnek erejével kizárva az igazságot.

MERT Ő EBBEN AZ IDŐTLENSÉGBEN AKART MARADNI!

Most csupán egyetlen mindent elsöprő gondolat uralkodott az elméje felett.

Távolivá már-már nem létezővé téve a valóságot.

MÉG ÉLNI AKART!

Azonban az e pillanatban számára könyörtelennek tűnő természetnek, az univerzum minden szegletében egységes törvényeit, nem lehetett felülírni.

És az idő ismét elindult…

De mintha Julia közben valamiféle párhuzamosan létező másik világba csöppent volna, a lövés döreje helyett, csupán egy fájdalmas ordítás hatolt át a tudatát körülzáró félelemgömbön.

Melyet, bár a jelen idegösszeomlás közeli állapotában teljes bizonyossággal nem tudott megállapítani, de nem a sajátjának ítélt meg.

Ahogyan a néhány másodpercnyi „magánuniverzumát” lezáró tompa puffanást sem tudta hova tenni.

Megint lelassult minden.

S bár számára évszázadok múltak el, valóságban mindössze pár pillanattal később egy másik, ezúttal sokkal nagyobb puffanás következett…

…Julia lassan… nagyon lassan kinyitotta a szemét…

Miközben az idő visszatért a normál tempóhoz…

És ebben a „normál univerzumban”, őszintén örömteli megkönnyebbülésére Jim fölébe tornyosuló, csak pár órája ismert, mégis feledhetetlen alakját pillantotta meg.

Rojtos, a hetvenes éveket idéző bőrdzsekivel kiegészített, világosra koptatott farmerban.

A férfi most valóságos óriásnak tűnt.

Julia soha nem hitte volna, hogy egy átlagos magasságú ember lehet ilyen hatalmas is.

Akár az aggodalma:

− Jól van Miss Hernandez? − meredt rá féltőn fürkésző szemekkel.

A jól láthatóan valószínűleg törött csuklóval, de garantáltan eszméletlenül a padlón heverő ismeretlen férfi a legkevésbé sem érdekelte.

Juliát viszont annál inkább.

El nem tudta képzelni, az egyszerű újságíró, mert biztosra vette, hogy ő volt az, miképpen tudott ilyen gyorsan harcképtelenné tenni egy majd kétméteres csupa izom behemótot.

És egyáltalán mit keres itt?!

A pankrátorokat megszégyenítő fizikai teljesítménye ellenére, teljesen szabályosan véve a levegőt, és igaz a hangjában tele aggodalommal, de mondhatni társalgási stílusban, az ő állapota felől érdeklődve.

Rengeteg őrjítő kérdés.

És ő csak egyetlen dolgot tudott biztosan: határtalanul jó volt belenézni a színtiszta féltő szeretetet sugárzó nyugodt szürke szemekbe.

Ezekben mélyedt el, mialatt valami félig öntudatlan, meditatív állapotban érezte, nem létezik más csak ő, és ez a csodálatosan hűsítő tekintet…

…egy nagy adag aggodalommal, valahol a retinák mögött…

Aminek végre sikerült kirángatnia a sokkos elméje teremtette világából…

Hogy visszarepítse a valóságba.

− Jól van?!

A kérdés most sokkal nyomatékosabban, szinte követelődzve csendült fel újra.

Egyszerűen muszáj volt válaszolnia rá:

− Azt hiszem… − nyögte ki nagy nehezen. − De hogy kerül maga ide?

Miközben még mindig nem térve teljesen magához a halálfélelem okozta traumából, mozdulatlanul térdepelt a szoba közepén, és csak a fejét fordította a férfi felé.

Akinek nyugodt arcvonásain most először látszott valami zavar -féle:

− Még délelőtt elkértem a címét az őrsön… meg ne kérdezze miért… azt hiszem, magam sem tudom − felelte vonakodva. − Aztán már otthon voltam, amikor hirtelen nagyon erős késztetést éreztem, hogy idejöjjek… − hallgatott el hirtelen.

Pedig Juliát érdekelte a folytatás is:

− És ezt, hogy csinálta? − mutatott Julia a földön fekvő férfira.

A kérdés egyértelmű volt.

Jim Carlston viszont úgy látszott ott folytatja, ahol délelőtt abbahagyta:

− Újságíró vagyok. Tudom miképpen kell egy kérdést úgy feltenni, hogy választ is kapjak rá − értette félre őt.

Direkt!

Ebben biztos volt.

− Megtenné, hogy nem szórakozik velem! − magasodott felállva az újságíró fölé.

És ez végre hatott.

− Kote geishi… csukló dobás. − válaszolta a férfi, miközben láthatóan az indulatos reakciótól „megszeppenve”, inkább az ájult behemótnak szentelte minden figyelmét: − ennek meg azt hiszem, eltörtem a kezét − tapogatta meg a feldagadt ízületet. − Remélem hamar ideérnek a mentők!

Mindezzel egy időben pedig már hívta is kilenc tizenegyet…

Majd, amint végzett a bejelentéssel, módszeresen kiforgatta az eszméletlen ember zsebeit…

Julia várakozásának megfelelően, tökéletesen eredménytelenül.

− Hogy ezeknél soha sincs irat! − egyenesedett fel.

A szavai értelmével ellentétben azonban egyáltalán nem volt mérges. Sőt! A mozdulataiból a profik szakértelme sütött.

Ami Juliának, még a mostani megviselt idegállapota ellenére is azonnal feltűnt.

És hirtelenjében szöget ütött a fejében, hogy egy egyszerű újságíró nem lehetne ennyire profi!

Mindezt szóvá tenni azonban már nem maradt ideje.

A ház előtt szirénázva lefékező autók hangjára Jim, mintha csak a kérdés elől menekülne, kisietett a folyósora…

Majd a mentősökkel együtt kiérkező rendőrök társaságában tért vissza.

***

A történteket, Julia nem kis megkönnyebbülésére, jobbára Jim mondta el, a jegyzőkönyvet felvevő őrmester hallgatólagos beleegyezésével.

Mialatt ő a mentősök munkáját nézve igyekezett, több-kevesebb sikerrel úrrá lenni a támadás okozta sokk elmúltával rátörő rosszulléten.

***

Egy óra sem kellett hozzá, hogy a „kollégái” végezzenek.

Ő pedig ismét kettesben maradt az egyáltalán nem siető férfival.

Ami most egyáltalán nem segített a zaklatott idegállapotán. És csak azért, hogy csináljon valamit, megpróbálkozott a konyha rendbe rakásával.

A majdnem teljes mértékben irányíthatatlan mozdulatainak köszönhetően, totálisan eredménytelenül.

Hirtelen nagyon hálás volt, hogy a zavarba ejtően profi Carlston nyilvánvalóan nem akarta észrevenni a szembetűnő feszültségét.

És nem próbálta meg megnyugtatgatni…

Vagy ami még ennél is rosszabb, leültetni.

A tétlenkedést végképp nem bírta volna elviselni. Úgy érezte, muszáj folyamatosan csinálnia valamit, különben összeomlik.

Egyszerűen nem tehetett mást, mint tovább folytatni sziszifuszi harcát a konyha ellen…

Mígnem sikerült annyira összeszednie magát, hogy beláthassa, jobban jár ha feladja a sehová nem vezető matatást.

Kihúzott egy széket… leült rá… és inkább a történteket próbálta összerendezni egy valamennyire is logikus egésszé…

És máris elemében érezte magát:

− Tudod, egyre kevésbé veszem be a besurranó tolvaj mesét − a pillanat hevében észre sem vette, hogy átváltott tegezésbe −, amit az őrmester olyan nagy szakértelemmel megállapított! − pillantott fel Jimre. − Szerintem nem tetten értem a tolvajt, hanem az várt rám − állt fel a székről… és guggolt a nyitott hűtőszekrény előtt éktelenkedő tócsa mellé. − Nézd! A tej már órák óta ki van öntve ide…

A szava úgy akadt el, ahogy hirtelenjében rádöbbent, valójában mekkora veszélyben volt.

Ha a férfinak nem lép időben közbe, ő már halott lenne!

Az idegesítően félelmetes gondolat szó szerint elemi erővel keltette újfent életre a nemrég átélt borzalmakat.

És már nem érdekelte, miként került ide az újságíró.

Egyszerűen csak örült neki, hogy itt van.

− Köszönöm… hogy… megmentetted… az életemet!

Az idáig erőnek-erejével visszafojtott félelem, és az újonnan rátörő határtalan megkönnyebbülés könnyei egyszerre buggyantak ki belőle.

Julia hiába próbálkozott, képtelen volt abbahagyni az egész testét görcsösen rángató sírást…

Amíg a továbbra is néma Jim melléje térdelve, szorosan át nem karolta.

Ő pedig hálásan befészkelte magát a biztonságot nyújtó ölelésbe… és csak hagyta, hogy a feszültségtől merev izmai szép lassan elernyedjenek…

Miközben valahol a tudata mélyén, egy parányi nyugodt pont meglepve tapasztalta, amint a férfi játszi könnyedséggel felemeli a zokogástól továbbra is csendesen rángatózó testét… majd, így szavak nélkül is, minden mozdulatával a megnyugtatást sugározva feléje, elindult vele.

Julia zaklatott elméjében azt az érzetet keltve, mintha egyfajta csodálatos súlytalanságban előbb átlebegne a hálószobába… hogy odaérve puhán ereszkedéssel az ágyon landolhasson…

Mostanra mind idegileg, mind lelkileg már teljesen kimerült, de még ennek ellenére is elámult a férfi nem várt erején. A higgadtsága pedig valósággal megbabonázta. Hirtelenjében meggyőződésévé vált, hogy most szó szerint a lehető legjobb kezekben van.

És immáron nincs mitől tartania még akkor sem, ha a támadás ne adj Isten megismétlődne…

Az pedig egészen biztos, hogy az újságíró nem fog visszaélni kiszolgáltatott helyzetével!

Hiszen az őrsön még olyannyira rámenős „nőcsábász” most egy árva flörtölő gesztust sem ejtett meg feléje.

Sőt!

Inkább egyfajta távolságtartó, angol komornyiki nyugodtság jellemezte az egész lényét, amint előbb, mintha csak olvasna a gondolataiban, vigyázva, nehogy hozzáérjen a testéhez, aprólékos precizitással betakarta a fotel karfájára hajtogatott pléddel…

Majd kerülve a hirtelen mozdulatokat, lassan felegyenesedett:

− Ha kellenék, a konyhában leszek − közölte kimérten.

Még ez a pár szó is pontosan az volt az, amit most Julia hallani akart.

Ami segített, hogy valamelyest lecsillapodva végre abbahagyhassa a sírást… és lehunyva, a mind a fizikai, mind pedig a lelki kimerültségtől egyaránt ólomnehéz szempilláit… szinte még ugyanabban a pillanatban máris mély álomba zuhanjon…

Jim

Nem szándékosan, de hazudott a nőnek, és nem ment ki azonnal a szobából. Miközben énjének józanabbik fele vadul azt „kiabálta”, hogy nem szabadna itt időznie, mert a végén még valami meggondolatlanságot cselekszik, a romantikus, amelyiknek eddig még csak a létezéséről sem tudott, egyszerűen nem engedte elszakadni az igéző látványtól.

Jim mondhatni fizikailag érezte, amint szép lassan kicsúszik az irányítás a kezei közül.

És ez a számára teljesen új, kiszolgáltatott helyzet majdnem annyira megrémítette, mint amennyire a mély szusszanásokkal kísért zaklatott álmot alvó Juliát az egy-két órával ezelőtt a halántékához nyomódó pisztoly csöve ijeszthette meg.

'Na ebből elég!' − rázta meg a haragos gondolattal egy időben a fejét.

Majd egyfajta elterelésképpen nekilátott akkurátusan körbenézni a szobában…

De eredménytelenül.

Mind az egyszerűen berendezett hálóval, mind a zaklatott lelkiállapotával kapcsolatban.

És a józanabbik felének végre sikerült meggyőznie magát, hogy nem szabad továbbra is a bosszantóan varázslatos lánnyal egy légtérben maradnia…

***

'Ahhoz képest, hogy a tej már órák óta itt van kiöntve a földön, a szobához látszólag hozzá sem nyúlt senki' − tévedt a tekintete a hűtő előtti tócsára. − ' Igaza lehet, ennek az idegesítően vonzó „nimfának”, ez tényleg nem besurranó tolvaj műve!'

A hirtelen gondolat tökéletes volt arra, hogy elterelje a még mindig a szobában „időző” gondolatait, és Jim kapva az alkalmon, bármilyen, akár a legapróbb árulkodó nyom után kutatva, módszeresen kitakarított a lakásban…

Majd, alig egy óra múlva, az eredménytelen vizsgálódás végeztével visszatérve a konyhába, leült az asztal mellé… hogy megpróbálja nyomok nélkül, fejben összerakni a történteket:

'Vajon ki, és miért akarhatta megölni Juliát?' − fogalmazódott meg benne az első, egyúttal a legfontosabb kérdés.

Most már őszintén sajnálta, hogy a túl agresszív belépőjéből kifolyólag, a választ nem nyílt alkalma kiszedni az eszméletlen támadóból, mielőtt a szokatlanul gyors hatóságok a helyszínre értek.

Pedig a történtek alapján teljesen világos volt a számára, hogy a támadást nem csak megfélemlítésnek szánták.

Valaki tényleg meg akarta öletni Julia Hernandezt!

Ami sikerül is, ha ő nem érkezik időben…

És ebből a gondolatsorból máris következett a második megmagyarázhatatlan kérdés:

Mi a fene hozta ide őt?!

Jim ugyan még az oknyomozó riporteri foglalkozása ellenére sem utasította el teljes mértékben a természetfeletti dolgokat, de ez nem jelentette azt, miért ne próbálhatna racionális magyarázatot keresni az ittlétére…

Azonban akármennyire erőltette is az agysejtjeit, ugyanúgy mint a támadás esetében, most sem sikerült semmi értelmeset kisütnie, az őt idevonzó előérzetével kapcsolatban.

Megint zsákutcába jutott.

És kisvártatva visszatért az első kérdéshez.

Az most már véglegesen kijelenthette, miszerint nem szimpla rablótámadás történt.

Bármennyire is szerette volna ezt a látszatot kelteni az elkövető!

Ez az újabb felismerés arra utalt, hogy profikkal van dolga.

A legfontosabb kérdésére viszont még mindig nem tudta a választ:

Mi az ami miatt meg kellene halnia egy fiatal rendőrnőnek?

A kevéske rendelkezésre álló adatból Jim csakis az eltűnési esetekkel tudta összehozni a dolgot…

És hirtelenjében összeállt a kép!

Bármilyen abszurdnak tűnt, kezdett teljesen biztos lenni abban, hogy nem a saját elhatározásból kezdett érdeklődni az ügy iránt.

Sőt!

Valószínűleg még Costello sem önállóan hozakodott elő vele…

És neki már csak azt kellene megtudnia, kinek állt érdekében megpiszkálni az eltűnéses eseteket?

Megint csak falba ütközött.

Ezúttal ráadásul a továbblépés legkisebb reménye nélkül.

Ez pedig már soknak bizonyult.

Jim észre sem vette amint a kimerültségtől az állát támasztva lassan szétcsúszó kezei között a feje finoman koppant az asztalon…

Ahogyan ugyanúgy azzal sem volt tisztában, mennyi idő töltött alvással.

Az erősen hajnalodó égbolt viszont arról árulkodott, hogy bizony már jó pár óra eltelhetett.

De korántsem eredménytelenül!

Jim, az alvás közben rendeződő gondolatainak hála, most már azt tudta merre tovább!

Az álom egy pillanat alatt kiröppent a szeméből.

Elővette a mobilját és tárcsázott…

Majd amint a túloldalon egy álmatag hallóval felvette a hívott fél, rögvest belecsapott a közepébe:

− Üdv Costello! Beszélnünk kéne!

A javaslatát néhány pillanatnyi csönd fogadta…

Majd, pont mielőtt felmerülhetett volna Jimben, hogy az őrmester esetleg bontotta a vonalat, megérkezett a válasz:

− A francba! Éreztem én, hogy többet kellenne kérnem azoktól a nyavalyásoktól! − a vén róka hangjában bujkáló bosszús feszültség meg így a mobilon keresztül is tökéletesen kihallatszott. − Renden… a szokott helyen kilenckor!

'Na, ez legalább újra a megszokott zsémbes Fabian.' − suhant át Jim elméjén egy csöppnyi elégedettségre okot adó gondolat.

Hangosan azonban nem mondott semmit.

Még el sem köszönt.

Csak bontotta a vonalat…

Julia

Igencsak kábának érezte magát ahogy felült az ágyban… és jó néhány perbe beletellett mire az elméjét uraló, az álom utáni zavaros káoszból szép lassacskán előbukkant a tegnap este még most is rémisztő emléke…

Majd, mintegy villámcsapásként belé hasítottak az azt kísérő érzések.

És Juliát szó szerint megdermesztette az ugyanolyan valódinak tűnő halálfélelem.

Most lett volna igazán nagy szüksége Carlstonra.

Aki azonban nem volt mellette.

Sőt!

Még annak sem tapasztalta semmilyen jelét, hogy a megmentője esetlegesen még a lakásban tartózkodna.

Ez pedig annak ellenére mélységes szomorúsággal töltötte el, hogy időközben teljesen magához tért, és ezzel párhuzamosan megszűnt a ránehezedő nyomasztó hangulat is.

Most ez az új érzés rémítette meg.

Teljesen olyan volt, mintha a függetlenségét veszítette volna el…

Az amúgy is elementáris zavarát csak tetézte, amikor a konyha felől beáramló ínycsiklandó illatok rádöbbentették, hogy a férfi mégsem ment el.

Majd mindezek tetejébe, a gyomra hangos kordulása könyörtelenül tudatosította benne a farkaséhségét is.

Óvatosan kikászálódott az ágyból…

És szégyenlős csitriként somfordált át a konyhába…

***

Jim Carlston, megint egy újabb oldaláról mutatkozva be, éppen omlett sütéssel bíbelődött.

Julia megállt az ajtóban, és élvezettel figyelte az ügyetlennek semmiképen sem nevezhető munkálkodást.

A tegnapi események fényében teljesen másként tekintett a férfire.

Mondhatni egyszerre vonzódott hozzá, és félt tőle.

Ezen képzeletbeli mérleg nyelve pedig egyértelműen az előbbi felé billent, amint Carlston, mintha pontosan tudná, hogy már percek óta az ajtóban áll, hirtelen felnézett rá. Mégpedig ugyanazokkal az aggódva fürkésző tekintettel, mellyel tegnap is…

És a markáns arcvonásait meghazudtolva, hihetetlenül gyengéden elmosolyodott:

− Jó reggelt! − idegesítő módon, most sem mondott többet, mint amennyi az adott helyzetben feltétlenül szükségesnek érzett.

− Neked is jó reggelt! − válaszolta Julia, egy kis szemrehányással próbálva leplezni a lelkében kavargó káoszt. − Látom elfoglaltad a konyhám!

− Igen… remélem nem haragszol! − mutatta fel Jim vigyorogva az egyik tányért. − Csináltam omlettet − rakta vissza a pultra.

És Julia nem tudta nem észrevenni milyen bosszantó módon volt képes figyelmen kívül hagyni az iménti neheztelését.

A csábító reggeli lehetősége, azonban sikeresen oldotta feszültségét.

Majd az első pár, meglepően jóízű falat után pedig teljesen magára talált.

Visszaváltozott ugyanazzá az energikus a tényeket aprólékosan elemző nyomozóvá aki mindenáron fényt akar deríteni a tegnap történtekre…

Viszont mindösszesen még egy számára is elégé abszurdnak tűnő intuícióra futotta tőle:

− Most hülyének fogsz tartani − pillantott fel a tányérjából, előre félve a másik reakciójától −, de azt hiszem, manipulálnak minket.

A várakozásával ellentétben a férfi nem nevette ki.

Sőt!

A beszédes újságírói pillantás arról árulkodott, hogy ő maga is valami hasonló következtetésre juthatott:

− Ha jól sejtem, az eltűnésekre gondolsz − támasztotta alá a szavaival is ezt a benyomást. − Mondd, te önszántadból utána néztél volna ezeknek az eltűnéseknek?!

A kérdés váratlanul érte Juliát.

Legalábbis elsőre…

Mígnem rádöbbent, hogy mindez már megfordult az ő fejében is!

− Nem igazán hiszem… − válaszolta hirtelenjében azon tűnődve, vajon mennyi lehet az esélye annak, hogy pont az újságíró a felellős az őt ért támadásért. − Továbbá ezt a tegnap estét nem tudom hova tenni… hiszen ha egyszer azt akarják, hogy minden ellentétes utasítás ellenére nyomozzak az ügyben… − szabályosan belefagyott a szó, annyira egyértelmű volt a válasz: − Hacsaknem a másik oldal próbál elhallgattatni! − szorította görcsbe a gyomrát a semmiből előtörő halálfélelem.

Lehet, hogy ezt utolsó figyelmeztetésnek szánta… mondjuk pont a megmentőjének hitt Carlston?!

A legegyszerűbb az lett volna, ha rákérdez… de nem mert…

És nem is kellett!

− Igen, ez a valószínűbb − reagált a férfi úgy, mintha nyitott könyvként olvasna a gondolataiban: − Engem viszont nyugodtan kizárhatsz!… − meredtek rá a nyugodt erőt sugárzó zöldesbarna szemek. − Szerintem a tegnapi belépőm elegendő bizonyíték erre… mindenesetre győzködni nem foglak…

Julia hirtelenjében nem tudta mit feleljen… és inkább időhúzásból mint éhesen tömte magába az egyébként a legmerészebb álmait is felülmúlóan ízletes omlettet…

− Jelenleg tényleg nincs okom kételkedni benned − pillantott fel az üres tányérról a férfira. − Viszont változtatás jogát fenntartom! − fordult el a „röntgenszemek” elől. − Most pedig, miután így a bizalmamba fogadtalak, elárulhatnád mik a további terveid!

A lelkében dúló harc miatt, egyszerűen nem tudta behúzni a karmait.

Jimet viszont láthatóan nem zavarta a hirtelen fagypont alá süllyedő „hőmérséklet”:

− Én most találkozni fogok az informátorommal − válaszolta szinte már készségesen. − Gyanítom, többet tud, mint amit eddig elmondott.

− Rendben − higgadt le Julia. − Én addig meglátogatom a kórházban. Hátha magához tért a támadó − fordult vissza az ablaktól a férfi felé.

− Jó, és utána hol találkozunk?

Jim kérdése ugyan logikus volt, őt mégis felkészületlenül érte. Eddig nem nagyon gondolkozott rajta, hogy nem minden hely biztonságos a számukra.

Most azonban kénytelen volt foglalkozni ezzel is:

− A történtek fényében nem tartom túl jó ötletnek, bemenni az őrsre − gondolkodott hangosan. − legalábbis amíg meg nem tudjuk, kinek áll érdekében az életemre törni… − „zuhant” bele a hipnotikus szemekbe. − Ha végeztél, hívj fel!

Tisztában volt vele, hogy ezzel most egy vadidegen férfihoz köti magát, de nem látott más lehetőséget.

Valakiben meg kellett bíznia!

Márpedig erre a közvetlen viselkedésű Jim Carlston, aki nem mellesleg megmentette az életét, igencsak rászolgált.

És azt még csak nem is tudhatta, hogy amaz ugyanúgy eljátszott a gondolatával egy esetlegesen általa megrendezett támadásnak, amit azonban, szinte rögtön el is vetett…

Óráknak tűnő hosszú-hosszú másodpercekig csak némán nézték egymást… majd a férfi szó nélkül felállt…

Egy könnyed mosollyal az arcán:

− Akkor majd hívlak − búcsúzott flegmán… a következő pillanatban pedig már ott sem volt.

És Julia önmaga számára is érthetetlen szomorúsággal bámulta az utána maradt „ürességet”…

− Gondolom ez járt a kibírhatatlan viselkedésem miatt − sóhajtott csalódottan.

Egyre biztosabban érezte, hogy nem a csodával határos megmenekülése miatt vonzódik a férfihoz, és ez meglehetősen zavarta.

Mint ahogyan az alaptalan „kitöréseit” fogadó már-már megalázón sztoikus nyugalom.

Így utólag visszaidézve, az egész reggeli beszélgetésből egyedül talán csak Jim „búcsúmosolya” volt biztató.

Ami viszont nem segített csillapítani a távozó férfi után maradt üresség fájdalmát:

'Na, úgy látszik van egy újabb elpuskázott randim' − gyúrt gombócot a torkába az indokolatlan keserűséggel telt gondolat.

És a gyerekes sírhatnék elől menekülve, őrült harcba kezdett a mosatlannal…

Mégpedig majdnem sikeresen…

Csakhogy nagyon olybá tűnt, ez a mai nap végképp nem a logikus történések iskolapéldájaként fog bevonulni a képzeletbeli emlékkönyvének lapjaiba!

Amit mi sem bizonyított jobban, mint a konyhakredencen vöröslő rózsa.

Most már tényleg elsírta magát.

− Ha neheztelne rám, nem hagyott volna itt téged. − nevetett rá…

Egy virágra!

Most már az sem zavarta, hogy valóságosan is egy szentimentális bolond módjára viselkedik.

Jim

Annak ellenére, hogy ő maga hajszál pontosan kilenc órakor lépett be a Yellow Dog ajtaján, Costello még nem volt ott. Ami felettébb aggasztotta.

Hiszen az őrmester soha nem szokott késni!

Jim egészen biztos volt benne, hogy ez semmi jót nem jelent.

Miközben, csodálatos színészi tehetségről téve tanúbizonyságot, szinte unott közönnyel nézett körbe.

A kora délelőtti időpontban, a néhány látásból már jól ismert törzsvendégen kívül senki más nem volt a helyiségben.

Tehát még nincsenek a nyomában!

A feszültsége ugyan alábbhagyott, de nem múlt el teljesen… mialatt szándékosan kényelmes léptekkel sétálva a bárpulthoz ért… és leült a szokásos törzshelyére.

Nap mint nap itt fogyasztotta el a reggeli kávéját.

Tehát, ha nem akarta fölöslegesen felhívni magára a figyelmet, most is ugyanúgy kellett tennie.

Mindenesetre a pultoson nem múlott semmi. Hiszen ő már puszta megszokásból, kérdés nélkül is elé rakta a szokásos reggeli feketét…

***

A jó húsz perc várakozás alatt Jim négyszer próbálta felhívni az őrmestert.

Hiába!

Amaz még csak fel sem vette a mobilt.

És kezdett egyre nyilvánvalóbbá válni, hogy a mai találkozóból nem lesz semmi.

Mindazonáltal Jim már-már unott viselkedéséből nem lehetett kiolvasni az egyre növekvő feszültséget.

Sztoikus nyugalommal üldögélt tovább a bárpultnál, és csak jó negyed óra múlva, amikor Costello még mindig nem jelentkezett, engedett utat a sötét gondolatoknak.

Hogy nem látva értelmét a további sehová nem vezető várakozásnak, fizessen… majd távozzon a bárból.

***

Holott még soha nem járt nála, „pofátlan” oknyomozó riporterként nem okozott neki különösebb gondot, hogy egy telefonhívás, és alig öt percnyi autózás után máris itt álljon az ajtóban.

Ahol azonban a kopogtatására nem kapott választ.

Jim rosszat sejtve nyomta le a kilincset… és a bejárati ajtó „kelletlenül” nyikorogva elfordult a zsanérjain… szinte beinvitálva őt a lakásba…

***

Costellora a nappaliban talált rá.

Az őrmester úgy ült a kopottas karosszékben, mintha csak szunyókálna…

Holott már egyértelműen halott volt!

Erről árulkodott az a körülbelül kilenc milliméter átmérőjű, megperzselődött szélű kerek lyukacska is, ami a homloka közepén éktelenkedett.

Egy cseppnyi kétséget sem hagyva afelől, hogy mivel közvetlen közelről lőtték le, nagy valószínűséggel jól ismerhette a gyilkosát.

− Mibe keveredtél öreg barátom?! − tört elő Jimből a már-már bajtársi együttérzés.

A pusztán üzletinek induló kapcsolatuk az elmúlt három év alatt lassacskán valamiféle barátsággá alakult kettejük között. És most, holott igazából Costello egyértelműen csak magának köszönhette a sorát, valóságosan mázsás súlyként nehezedett a lelkiismeretére annak a biztos tudata, hogy végtére is ő okozta a másik halálát azzal, hogy minden meggyőződése ellenére belevágott ebbe a pillanatról-pillanatra zavarosabb ügybe.

Ráadásul ezt a halált, amire képtelen volt magyarázatot találni, ugyanúgy nem indokolta semmi, mint ahogyan a Julia elleni merényletet sem!

Lázas erőfeszítéssel kutatta át a lakást abban a naiv reményben, hátha talál valami kézzelfogható bizonyítékot, amiből kiderülne, hogy mégiscsak rablógyilkosság történt.

De hiába!

Az amúgy érintetlen lakásban a tettes, vagy tettesek minden jel szerint meg sem próbálkoztak a félrevezetésével.

Ez pedig még inkább lehangolta.

− Tehát tényleg azért öltek meg, amit tudtál − nézett szomorúan Costellora −, nem pedig azért, amid volt.

Mondta mindezt úgy, hogy konkrét bizonyíték nem utalt semmiféle összefüggésre.

Mégis minél tovább nézte a halott őrmestert, úgy vált annál határozottabb meggyőződésévé a kapcsolat a gyilkosság és a látszólag semmitmondó eltűnési esetek között.

Őrjítő módon, mégsem talált logikus magyarázatot.

Csak egy valamit tudott biztosan megállapítani: a tagadhatatlanul vérbeli profizmus jelenlétét a gyilkosság helyszínén.

Egyetlen árulkodó nyom nem sok, annyi nem maradt a tettes, vagy tettesek után.

Ugyanúgy mint a tegnap esti támadásnál.

És ez igen komoly erőket sejtetett a háttérben.

Amiről minden átmenet nélkül, hirtelen Julia jutott az eszébe.

Aki valószínűleg még mindig veszélyben van!

A rémisztő gondolat végre kirángatta az egész lényére rátelepedő fásultságból… és már rohant is… vissza, a régi bérház előtt parkoló autójához…

***

Miközben jobbal indított, a bal vállával a füléhez szorította a mobilját.

− Vedd már fel! − kiáltotta idegesen, a feszültségtől összecsikorduló fogakkal.

Miközben a tövig nyomott gázpedál hatására, füstölgő gumikkal kilőtt a forgalomba…

Julia

− Merre vagy?

Jimnek, a visszafogott feszültségtől jól érzékelhetően vibráló hangja határozottan megijesztette Juliát.

És nem csak ez aggasztotta:

− Most jövök ki a az Abbot Northwesternből − válaszolta idegesen. − Képzeld ez az ötödik kórház ahova benéztem, de ide sem hoztak be semmilyen csukló törött betörőt tegnap este!… és pont az előbb telefonáltam az őrsre, ahol nyoma sincs a tegnap esti bejelentésednek... a vallomásainkat felvevő kollégáról pedig zéró adat… mintha a föld nyelte volna el… nem véletlen nem tűnt ismerősnek!

− Gyere ki, és semmiképpen se menj az autódhoz! Öt perc múlva én is ott vagyok!

Carlston még csk nem is reagált a hallottakra.

Majdhogynem az őrületbe kergetve Juliát.

− Tudod, nagyon idegesítő egy figura vagy! − kapta fel a vizet. − Először is, egy kicsit igazán meglepődhetnél! Másodszorra pedig: már az autómnál vagyok…

− Ezt ne most vitassuk meg! − csattant fel Jim. − Kérlek, tedd amit mondtam!

Nem a parancsoló stílus, hanem a hangjából kiérződő aggodalom volt az, ami végül is meggyőzte Juliát.

Habár még mindig nem értette miről van szó, de az eddigi, pár órás ismeretségükből azt már leszűrte, hogy a férfi nem ok nélkül viselkedik így.

Viszont tényleg a kocsi mellett állt.

És a csendes, nem túl zsúfolt parkolót elnézve irreálisnak tűnt a férfi aggodalma.

Mégsem érzett indíttatást a vitatkozáshoz, a talán csak egy kissé paranoiássá vált újságíróval. Úgyhogy az tűnt a legjobb megoldásnak, ha egy hirtelen témaváltással próbálja meg feloldani a már-már tapinthatóvá váló feszültséget.

− Amúgy köszi a rózsát!

Ez bevált!

A férfinek jól érzékelhetően pár pillanatra elakadt a szava mielőtt válaszolt:

− Semmiség… egyszerűen… nem tudtam… nem elvinni neked− „hebegte” előbb bizonytalanul… majd visszatalált a „szívtipró” énjéhez: − Úgy néztél ki az éjjel, mint Csipkerózsika!

És máris megint az övé volt az irányítás!

Mert, habár Julia valami ilyesmire gondolt a témaváltás alatt, most mégis érezte, amint belepirul a váratlan bókba.

Hiszen ezek a reggeli elválásuk óta áhított, kimondatlan szavak voltak!

Most már kifejezetten örült neki, hogy jelen pillanatban csak telefonon keresztül beszélgetnek, és a férfi nem láthatja az egyértelműen az arcán lángoló zavart.

Kapkodó mozdulatokkal bontotta a vonalat, miközben a lelkében uralkodó teljes zűrzavar ellenére is, most már biztosan tudta, megbízhat Jimben.

'Valószínűleg ő az őrangyalom.' − terült el egy széles mosoly az arcán…

Amint a gondolattal szinte egy időben, mintha csak a sors akarná igazolni az állítást, az ügyetlen ujjai közül kicsúszó mobilja megmentette az életét!

Hiszen ha nem hajol épp utána, akkor a néhány centivel a feje felett becsapódó első lövedék biztosan végez vele…

Az agya megdermedt… de az ösztönei azonnal átvették irányítást.

Julia oldalra vetődött… és ezzel egy időben, a szolgálati fegyvere már a kezében is volt.

Az emlékeiben még élénken élő halálközeli élmény elég volt ahhoz, hogy ezúttal ne várjon dermedt tétlenséggel a végre. Még akkor sem, ha a hat, fedezékről-fedezékre, szétszóródva feléje közeledő támadó folyamatos lövései teljes mozdulatlanságra kárhoztatták.

Nem hagyva esélyt a menekülésre.

Julia mégsem adta fel.

Most nem!

Amint az egyik támadó óvatlanul kilépett a takarásból, az életösztöntől vezérelve azonnal tüzelt.

És a szinte nap mint nap végrehajtott rendszeres lőgyakorlatoknak köszönhetően pontos célzás meghozta az eredményét: a férfi holtan rogyott össze.

Ez azonban nem segített rajta.

Most már folyamatossá vált a golyózápor körülötte.

Aminek következtében a fedezékül használt autója pillanatok alatt úgy nézett ki, mint az ementáli.

'Még ki sem fizettem!' − villant át az elméjén.

De nem volt érkezése komolyabban foglalkozni az idegesítő gondolattal.

Körbenézni ugyan nem tudott, viszont úgy vélte, mostanra már teljesen bekerítették. Hiszen a lövések szinte minden irányból záporoztak felé.

Julia kétségbeesetten próbálta távol tartani magától a támadókat… és a pontos célzásainak hála ugyan nyert néhány percet magának… de tisztában volt vele, ez a helyzet sem tarthat örökké.

Főleg annak tükrében, hogy immáron a tartalék tár volt a pisztolyában.

− Na ezt már biztosan nem fogom megúszni! − sóhajtott mély lemondással a hangjában.

Miközben, abszurd módon az jutott eszébe, hogy kezd hozzászokni a folyamatos életveszélyhez. A lelkében ezúttal nyoma sem volt az alig egy nappal, de talán egy másik élettel ezelőtti rémületnek.

Félni ugyan még mindig félt, de már egyáltalán nem rettegett…

***

Jim most is a leges-legutolsó pillanatban érkezett a megmentésére.

Amint a szürke Ford csikorgó gumikkal bevágódott a parkolóba… majd két támadót egyszerűen magával sodorva… az anyósülés felől nyitott ajtóval lefékezett közvetlenül Julia mellett.

− Befelé! − mosolygott rá a volán mögül.

Méghozzá a helyzethez mérten szokatlanul nyugodtan.

S habár Juliának ez tudat alatt fel is tűnt, perpillanat nem jutott ideje az, egy újságírótól teljesen szokatlan viselkedéssel foglalkozni.

A hatásos „belépő” okozta pillanatnyi zűrzavart kihasználva, bevetődött az anyós ülésre.

Miközben egy fájdalmas ütés kíséretében, a pisztolya egyszerűen kirepült a kezéből…

Rémülten nézett a jobbjára, de csodával határos módon az iménti lövés, mert abban egészen biztos volt, hogy az volt, valószínűleg csak a fegyvert találta el… és ő egyetlen karcolás nélkül megúszta ezt is.

Amitől kezdte úgy érezni magát, mint a macska a kilenc életével.

Habár kissé aggasztotta, neki mennyi maradhatott még belőle…

Míg Jim Carlstont minden bizonnyal teljesen más foglalkoztatta.

És amint ő bent ült az autóban, azonnal rátaposott a gázra… hogy a betonon kipörgő kerekek sivító zenei aláfestése közepette, a jármű megpördülhessen a tengelye körül… majd egy újabb gázadást követően, az egyre gyorsuló tempótól veszélyesen csúszkálva már száguldottak is kifelé a mélygarázsból…

Nem foglalkozva a becsapódó lövedéktől kirobbanó hátsó szélvédővel.

És a mostanra szinte állandósult magas mázlifaktoruknak köszönhetően a következő pillanatban felvágódó csomagtartóval,

Amely valamelyest fedezéket biztosított a számukra, a további lövésekkel szemben.

Miáltal vészesen füstölgő kerekekkel, és egy mostanra már félelmetesen leamortizált autóban, de csodával határos módon sikerült sértetlenül kivágódniuk a lagymatag délelőtti forgalomba…

− Hiányoztam? − ült ki egy határozottan kaján mosoly az egy pillanatra feléje forduló férfi arcára.

Ami ezúttal határozottan jólesett Juliának.

− Egy kicsit − válaszolta felszabadultan, de azért vigyázva, nehogy amaz elbízza magát −, de azért ne ábrándozz! Jelen esetben bárkinek ugyanígy örülnék!

− Hálátlan nőszemély! − fordult vissza „menetirányba” Jim.

Hogy ismét a teljes figyelmével a vezetésre összpontosítson.

Amit, egyszerű újságíró létére meglepően jól csinált.

Viszont az előzmények fényében mindez már meg sem lepte Juliát.

Mint ahogyan az sem, hogy nyilvánvalóan a várost is úgy ismerte, mint a tenyerét.

Mindezek tetejébe pedig még szerencséjük is volt: a támadóik egyértelműen nem autós üldözésre rendezkedtek be.

Miáltal még azelőtt sikerült felszívódniuk, mielőtt amazok egyáltalán észbe kaphattak volna…

És Julia adrenalintól túlfeszült izmai végre elernyedhettek.

− Mondd, most már mindig vigyázni fogsz rám?! − dőlt hátra felszabadultan.

A kontrollálatlanul felszabaduló adrenalinlöketek szabályosan euforikus állapotba juttatták.

Amire Jim őszinte aggódása csak rátett egy lapáttal:

− Természetesen… de azért jobb szeretném, ha nem lövöldöznél mindenféle rossz fiúkkal akármilyen parkolókban!

A férfi láthatóan nem osztozott az önfeledt boldogságában.

A féltő hangsúly viszont meghatotta Juliát:

− Megígérem apuci! − válaszolta, még önmaga számára is szokatlanul túláradó szeretettel…

***

Alig húsz perc múlva már maguk mögött tudták a belvárost… majd egyre elhagyatottabb helyeken haladva… még egy jó fél órás „sétakocsikázás” után, Jim egy üres építési telek mellett állította le a járművet.

Megint minden mozdulatából ugyanaz a hihetetlen profizmus sütött, amely felett Julia ezidáig nem tudott napirendre térni:

− Maradj itt légy szíves! −szállt ki az autóból.

És ráérősen, minden sietség nélkül elballagott az üres telek túloldalán árválkodó tároló konténerhez…

Közvetlenül az épület ajtaja előtt megállt… még egyszer körbenézett… majd lehajolt… és a konténer előtti járdalap alól elővarázsolta a kulcsot.

Eltűnt a bódéban…

Majd kisvártatva újra megjelent.

Épp csak annyira, amíg az ajtóban állva magához intette a türelmesen várakozó Juliát.

Pedig ő már-már kezdte azt hinni, hogy csak eddig tartott az egymás iránti bizalmuk.

***

Carlston több mint egy újságíró, ebben már tegnap este óta biztos volt.

És ebből kifolyólag már eleve úgy ment oda a bódéhoz, hogy elhatározta, bármit is lát odabent, nem fog meglepődni rajta…

Mégis leesett az álla.

Holott önkéntelenül is építkezési szerszámokra számított, idebent egy matrac, egy íróasztal, egy szék, valamint egy masszív páncélszekrény várta.

De végeredményben csak ez az utóbbi volt az ami valóban megdöbbentette.

Illetve maga a mozdulat amivel Jim pont ebben a pillanatban kivett belőle jó pár köteg bankjegyet és egy nyitott hátizsákot.

Még csak meg sem próbálva elrejteni az abból kikandikáló két pisztolyt!

Majd a még korántsem üres széfre, egy hirtelen mozdulattal megpörgetve a számzárat, visszazárta az ajtót…

És ahogy visszafordult, összetalálkozott a tekintetük.

Hosszan, nagyon hosszan néztek némán farkasszemet egymással…

Miközben Juliába újból belé hasított a bizonytalanság kínzó érzése.

− Szerintem nem akarom tudni, ezek honnan vannak − jelentette ki a hirtelen támadt gyanakvását jól leplező, könnyed hangnemben. − Éreztem én, hogy nem szabadna veled lógnom… jut eszembe… egyébként hány hulla van itt elásva?

− Száznál abbahagytam a számolást. − vigyorodott el Jim. Ezúttal azonban korántsem sármosan. Sokkal inkább tűnt feszélyezettnek. − Különben is! Csak úgy hemzsegnek körülötted a gyilkosok. Nem értem, most mit finnyáskodsz két pisztoly miatt?!… egyelőre még nem öltem meg senkit… és biztosíthatlak felőle, nem is nagyon szeretnék! − igaz ezúttal tovább tartott, de láthatóan magára talált: − Ha nem tűnt volna fel, próbálom megmutatni neked a romantikus oldalamat! − változott újfent magabiztossá a mosoly.

És Julia bosszúsan vette tudomásul a tényt, miszerint ismételten a férfi tenyeréből eszik.

A könnyed hangnem akaratlanul is megnyugtatta.

Holott valahol a lelke mélyén tisztában volt vele, valószínűleg csak azért hiszi el a férfi szavait, mert el akarja hinni!

Az eszével hiába tudta, hogy nem szabadna megbíznia ebben a titkokkal teli emberben, a szíve teljesen mást sugallt neki:

− Elég gyenge kísérletek… − próbálkozott félszegen − habár a virág tényleg nem volt rossz húzás… majdnem megvettél vele!

− Na és mit szólnál egy andalító késő őszi sétához?! − Jimet láthatóan egyáltalán nem hozta zavarba az ő nyilvánvaló vívódása. − Na, gyere! − fogta meg a kezét.

− De mi lesz az autóval?

Julia a kérdést inkább csak időhúzásnak szánta, de a férfi ezt bezzeg komolyan vette:

− Remélem elviszik! − válaszolta őszintén.

Miközben kivezette őt a konténerből…

− A biztonság kedvéért azért benne hagytam a kulcsot is. − zárta vissza az ajtót… és rejtette el a kulcsot a járda alá. − Ki tudja milyen zöldfülű autótolvaj jár errefelé? − állt fel vigyorogva.

***

A csodásan kéklő égbolton ragyogó Nap szikrázó sugarai, az évszakkal ellentétben még mindig a nyári meleget ontották magukból. Miközben, dacára az októbernek a fákon még mindig ott pompáztak a zöld levelek. Az a néhány felhő pedig, ami az azúrkék égen úszott, már nem ronthatta el az összképet.

Ráadásul az egész környék olybá tűnt, mintha nem is egy nagyvároshoz, hanem sokkal inkább egy csendes kis vidéki településhez tartozna.

Ahol a távolban felsejlő lombhullató erdők látványa hatásosan ellensúlyozza napjaink rohanó világának feszült vibrálását.

Nem csoda hát, hogy Julia egyetlen pillanat alatt elfelejtkezett a támadókról.

Sőt!

Hirtelenjében az elmúlt napok problémái is távolinak, már-már nem is létezőnek tűntek.

Egy belső hang a lelke mélyén azt sugallta, ez az állapot lenne a természetes. Nem pedig az értelmetlen napi rohanás a nagy semmi után.

Csakhogy, mint minden huszonegyedik századi embernek, neki is ritkán adatott meg az ehhez hasonló felhőtlen pillanat mint ez a mostani.

Olyan, amikor ugyan nem tudta hova tartanak, ahogyan azt sem, mit hoz a holnap, de valamilyen megmagyarázhatatlanul varázslatos módon, mindez mégsem zavarta.

Perpillanat az égegyadta világon semmi sem is érdekelte!

Számára jelenleg ez a pár perc volt maga az élet, és minden érzékszervével próbálta megragadni a környező világot, a fényt, az illatokat, a szellő langyos simogatását.

Miközben egész lényét a tökéletes béke érzete járta át.

'Talán ez az, amit a buddhisták a megvilágosodásnak neveznek.' − villant át az elméjén.

És ezzel egy időben az érzés amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan tova is szállt.

Csupán fájó űrt hagyva maga után…

− Igaz mindig nagyon szép vagy, viszont most ha lehet, még ennél is szebb voltál − rángatta vissza Jim hangja a valóságba. − Képzeld, hirtelenjében az a kényszerképzetem támadt, hogy egy valódi tündér sétál itt mellettem.

Egyszerűen nem lehetett nem észre venni a flörtölés mögött megbúvó őszinte vallomást.

Mondhatni megbabonázva vele, az amúgy is a pillanat varázsa alatt álló Juliát:

− Egy nagyon rövid ideig tökéletesen boldog voltam. − mondta ki teljesen nyíltan a gondolatát. − Azt hiszem, megéreztem az élet értelmét… − harapta el hirtelen a mondatot.

Úgy érezte, túl sokat kiadott magából.

Azonban Jim valószínűleg nem így vélekedett.

Sőt!

− Én ezt magamban csak az univerzum közepének szoktam nevezni. − hangzott az igencsak szokatlanra sikeredett válasz. Bár egy kis huncut mosollyal a zöldesbarna szemekben: − Ha vannak angyalok, ilyenkor biztosan a fülünkbe dalolnak!

Julia megtorpant.

A férfi reakciója, aki kigúnyolta ugyan, de mindezt oly módon, hogy nem engedte eldönteni miként is érez igazából, őszintén meglepte.

− Akkor most mi is a véleményed?! − mélyedt a kifürkészhetetlen férfiszemekbe. − De mellé duma nélkül!

− Miért számítana az én véleményem, ha van sajátod? − komolyodott el Jim. − Ami viszont nagyon tetszik nekem.

'És ismét sikerült kibújnia az egyenes válasz alól!' − hasított Juliába a bosszantó felismerés.

Miközben a férfi újra elindult.

A parkolóház bejárata felé.

Ami előtt álltak.

− Várj meg itt! − szólt vissza a válla felett.

És Julia türelmesen várt.

Ezúttal már biztosra vette, hogy nem véletlen keveredtek ide.

Ezen véleményét pedig tovább erősítette az alig pár perc múlva, valószínűsíthetően egy lopott kék Aston Martinnal előbukkanó férfi.

− Na azt már végképp nem akarom tudni, honnan szerezted a járgányt! − mutatta ki „határozott” rosszallását, miközben azért beült a férfi mellé. − Ha ezt az egészet élve megússzuk, én letartóztatlak. Ezt ugye tudod?!

− Rendben, de most csak a pillanattal foglalkozz! − mosolyogtak huncutul a szürke szemek. − Hiszen jelenleg ez a jármű ad létjogosultságot, és vele együtt értelmet az életünknek.

− Szemét! − háborodott fel Julia.

A szemtelen válasz a végletekig felbosszantotta.

Olyannyira, hogy még Jim oldalába is vágott.

Ököllel!

A férfi hangos nevetésén kívül, azonban semmilyen más hatást nem ért el.

És nem sokkal később önkéntelenül átragadt rá is a másik féktelen jókedve…

***

Julia őszinte meglepődésére, a Minnehaha vízesés csodálatos látványa, már-már andalító kirándulássá szelídítette számára a menekülést.

Hiába ismerte a tájat már gyermekkora óta, annak vad szépsége ezúttal is ugyanúgy magával ragadta, mint először.

Mindemellett, ha a kék Aston Martin nem köti őket oly kíméletlenül a huszonegyedik századi jelenhez, a még érintetlennek tűnő erdők és legelők váltakozása, akár egy kortalan időutazás résztvevői is tehette volna őket.

Akármelyik történelmi érában!

Erre az idilli pillanatra csak az vetett borús árnyékot, hogy a Jim „elfelejtette” közölni az utazásuk célállomását.

Egészen mostanáig.

Amikor is, közel hatvanadik megtett mérföld után egy motel hatalmas, málladozó festésű reklámtáblája tűnt fel az út jobb oldalán.

− Itt meghúzhatjuk magunkat, amíg kitaláljuk hogyan tovább − olvasott a gondolataiban Jim. − Foglaltam egy szobát… két kanadainak.

− Most már nem leptél meg − Julia próbált ugyan tökéletesen közönyösnek tűnni, de közben érezte amint beleborzong a lelke a titokzatos „légyottba”. − Fogadjunk, mint ifjú házasok!

− Na hallod! − vigyorgott önelégülten Jim. − Ha már így összehozott minket a sors… vagy bárki, aki a szálakat mozgatja a háttérben, gondoltam kihasználom az alkalmat!

Miközben beszélt bekormányozta az autót a kavicsos parkolóba… leállította a motort… majd néhány percnyi céltalannak tűnő várakozás után kinyitotta az ajtót.

− Tiszta a levegő. Szerintem akár ki is szállhatnánk!

A majd három órás autókázás után Julia kapva-kapott az alkalmon, hogy szinte kiugorva az autóból végre kinyújtóztathassa elgémberedett izmait…

Miután mondhatni futva eredt a szemlátomást róla teljesen megfeledkező férfit.

Akiről minden könnyedsége ellenére is sugárzott az a, csak a profikra jellemző összpontosítás, amivel folyamatosan fürkészte a terepet még most, befelé menet is…

***

Igazából nem is számított rá, és határozottan kellemes meglepetésként érte Juliát az elébe táruló meghitt hangulat, amit az útszéli motelhez szokatlan módon elegáns környezet árasztott magából.

A csillogó műmárvány padló, a bejárattól induló bíborvörös futószőnyeg, ami odavezette őket a mahagóni hatású burkolattal ellátott recepciós pultig, egyáltalán nem idevalónak hatott.

Az egész olyan volt, mintha folytatva az időutazást, a hatvanas évek Amerikájának egyik elegáns nagyvárosi hoteljében kötöttek volna ki…

Az évszaknak megfelelően, idebent nem sok vendég volt. És valószínűleg ők is zömében csak az egyértelműen útszéli kávézóként is üzemelő „intézmény” helyi törzsvendégeiből tevődtek össze.

Akikkel Jim nem törődve, egyenesen a „kettős funkciójú” bár- és recepciós pulthoz vezette Juliát…

Hogy a mai személytelen világnak teljesen ellentmondva, a mögötte álló férfi félretéve a nyitott újságot, azon nyomban nekik szentelje minden figyelmét:

− Jó napot kívánok! Miben lehetek a szolgálatukra? − kérdezte olyan alázattal, mintha valóban egy hatvanas évekbeli ötcsillagos szálloda néger londinere lenne.

− Foglaltam egy szobát Mr. és Mrs. Fulton néven − támaszkodott hanyagul a pultnak Jim.

− Igen… − nézett bele amaz a vendégkönyvbe − a négyszázkettes lesz az… elkérhetem az igazolványaikat? − pillantott ismét fel.

− Az útleveleinket? − dermedt meg Julia a félelemtől.

Biztosra vette, hogy lebuktak…

Őszinte megdöbbenésére azonban Jim, két tökéletesen valódinak tűnő útlevelet varázsolt elő a zakója belső zsebéből.

Az egyiket a saját…

A másikat pedig az ő fényképével!

Most tényleg csak nagyon kicsin múlott, hogy meglepetésében el ne szólja magát.

Szerencsére a recepciós nem tűnt fel a majdhogynem gyanús elbizonytalanodása.

Azt egyértelműen az „ifjú ara” zavarának tulajdonította.

− Szóval, Kanadából jöttek… nászutasok, ugye?! − nyújtotta át a szobakulcsot.

***

Mindazonáltal Julia hamar visszanyerte az önuralmát, és már a részükre kiadott kis ház felé tartottak, amikor végül is ráförmedt a férfira. Pedig kimondhatatlanul mérges volt rá, az örökös titkolózása miatt. Olyannyira, hogy

− Mondd te normális vagy?! − már a szobájuk felé tartottak, kettesben, amikor Julia a haragtól önkéntelenül is hangosabban rátámadt a férfira.

Kimondhatatlanul mérges volt rá.

Olyannyira, hogy a legszívesebben már ott a recepciós pultnál nekiesett volna.

Még az is csodaszámba ment, hogy egyáltalán eddig kibírta.

− Mi lenne, ha még azelőtt beavathatnál a részletekbe, mielőtt totál hülyét csinálok magamból?! − úgy emelte mind feljebb a hangját, ahogy mind jobban elszabadultak az indulatai. − ÉS HONNAN VAN NEKED IGAZOLVÁNYOD AZ ÉN FÉNYKÉPEMMEL?!

Most már kiabált.

Jimet azonban nem ragadták magukkal az indulatai:

− Majd odabent − felelte a szokásos Carlston mondatok egyikével.

Amiből nem érződött semmiféle sértettség, vagy harag.

Mintha ő maga lenne a megtestesült nyugalom.

És ez a higgadtság, egy szempillantás alatt lehűtötte Juliát is…

Jim

A nem túl nagy, ellenben a recepcióéhoz hasonló ízléssel berendezett szoba bútorzatát mindösszesen egy, mindkét oldalán éjjeliszekrénnyel kiegészített franciaágy, egy ablak elé tolt dohányzóasztal, két karosszékkel mellette, valamint egy falra szerelt hetvenkét centis televízió képezte. Ami pedig a többit illette, az a rögtön a bejárattól jobbra a fürdőszoba, balra pedig a beépített szekrény voltak.

És mindezt Jim teljesen öntudatlanul, a pillanat tört része alatt térképezte fel a tekintetével.

Miközben belülről ráfordította a zárat az ajtóra.

− Akkor most már beszélgethetünk− indult Julia a szoba közepén álló Julia felé… de nem állt meg vele szemben, hanem ellépett mellette… és a függönyt óvatosan félrehúzva még egyszer körülkémlelt odakint is. − Szóval, válaszolva a kérésedre, az „útleveleinket” − fordult vissza a nő fel, miközben az ujjaival macskakörmöt rajzolt a levegőbe − a postaládámban találtam… még tegnap délután… tehát minden jel szerint ebben a játszmában olyanok is vannak, akik minket segítenek… és természetesen el akartam mondani… csakhogy a váratlan látogatód okozta felfordulás miatt, egyszerűen nem volt rá alkalmam − most már közvetlenül Julia előtt állt. − Azután meg… egészen az informátorom halálának szomorú felfedezéséig, el is felejtkeztem róla… akkor viszont pont kapóra jött ennek a szobának a lefoglaláshoz…

− És mikor is telefonáltál?! Egyáltalán honnan a fenéből tudtál erről a hotelről?! − vágott közbe Julia. Akinek, habár láthatóan már megnyugodott, a szavaiból még mindig kihallatszott a neheztelés.

Jim lassacskán kezdett ráébredni mekkorát hibázott, hogy nem avatta be őt már az első pillanattól kezdve.

− Még a parkolóház… nyilvános fülkéjéből… telefonáltam − kezdett óvatos körültekintéssel a magyarázkodásba. − Ezt a motelt pedig… úgy egy éve találtam… amikor az egyik riporttémám egészen idáig elhozott… Wisconsinig… ez elég nyugodt helynek tűnik ahhoz, hogy meghúzhassuk magunkat itt egy kis ideig… amíg kitaláljuk, hogyan tovább − miközben beszélt, nagyon óvatosan Julia kezéért nyúlt… de az elrántotta előle. És Jimnek rá kellett döbbennie, hogy ilyen könnyen nem békíti meg. − Viszont, ez a „hogyan tovább” − folytatta mintha mi sem történt volna − már sokkal jobban aggaszt… elvégre semmi sincs a kezünkben, amin esetleg elindulhatnánk!

Tudomása szerint semmi extrát nem mondott, a nő mégis megélénkült:

− Most alaposan melléfogtál! − ült ki egy határozottan fölényes mosoly az arcára. − Talán többet kéne beszélgetnünk! És akkor tudnád, miket másoltam át tegnap… a benti gépemről − vette elő a retiküljéből a csodával határos módon, a délelőtti eseményeket sértetlenül átvészelő tabletjét. − Ezek a legutóbbi esetek.

Jimnek egy pillantás elég volt a digitális aktába, hogy választ kapjon a „hogyan tovább?” kérdésre.

− Fantasztikus vagy! − kiáltott fel elégedetten… majd meglátva a helyzetben a lehetőséget, gyorsan visszadobta a labdát: − Van valami ötleted is ezekkel kapcsolatban?

− Természetesen… − vágta rá fölényesen Julia. − Már amennyiben hajlandó vagy meghallgatni! − láthatóan kezdte egyre inkább nyeregben érezni magát. − Elfelejtetted, hogy zsaru vagyok?!

− Ezt nagyon elbaltáztam − vigyorodott el Jim. nem tehetett róla, de nagyon bejött neki ez a számára teljesen új Hernandez hadnagy. − Esetleg meg tudnálak követni, valamivel?

Jól sejtette, Julia mostanra tényleg megenyhült:

− Ahhoz fel kell kötnöd a gatyád! − viszonozta a mosolyt. − De, hogy lásd kivel állsz szemben, megosztom veled a feltételezéseimet − minden jel szerint határozottan kezdte élvezni ezt a kis „ki a jobb” vetélkedőt. − Szóval mindhárom jelentésben szerepel Brazíliaváros… ezen talán elindulhatnánk… várj, megmutatom!

Visszavette a gépet, és a letöltött adatok közül pillanatok alatt kikereste a brazil alapítvány által szervezett kongresszusokat.

− Szóval a tudósaink részt vettek egy konferencián? − kérdezte Jim.

Lényegében csak azért, hogy beszéltesse a magát elemében érző, és ezért, ha lehet, talán még gyönyörűbb nőt.

És Julia határozottan benne volt a játékban:

− Nem, nem egyikőjük sem volt jelen mindegyiken − jelentette ki határozottan… aztán elhallgatott… pár pillanatra… majd egy amolyan „inkább maradj csendben és figyelj!” nézéssel folytatta tovább: − Mindannyian más-más témával kapcsolatos különböző előadásokon jelentek meg… viszont ugyanezen alapítvány égisze alatt megrendezett eseményeken…

− Oké, ezen már elindulhatunk − vágott közbe Jim.

Úgy érezte egyelőre ennyi elég is lesz…

Főképp a kioktatásból!

És inkább előhalászta a mobilját… hogy felhívja Saint-Paul városka repülőterét…

Csupán néhány percébe telt amíg a szállodai bejelentkezésnél is használt okmányaikkal lefoglaljon két helyet a másnapi Brazíliavárosba induló charter járaton… majd, miután most már, ugyan egy kissé megkésve, de végre belátta, hogy a rendőrnő egyenrangú partnere, eltette a telefont, és visszafordult felé:

− Szerinted sikerült leráznunk a hódolóidat? − „kérte ki” a véleményét.

Elég látványosan.

Ami a jelek szerint határozottan jólesett Juliának:

− Határozottan úgy vélem, hogy igen… viszont szerintem feleslegesen ne kockáztassunk! − vette át a „parancsnoklást”. − Az lesz a legjobb, ha holnapig maradunk a seggünkön… elvégre egy nászutaspárnál ezt teljesen normális! − villantott fel egy félreérthetetlen kacér mosolyt.

Ami, mivel erre aztán végképp nem számított, egy kissé megijesztette Jimet.

− Tied az ágy − „menekült” a függöny mögé… jobb híján újfent a környéket kémlelve. − Próbálj meg aludni egy kicsit!… valami azt súgja, hogy mostanában nem igazán lesz rá alkalmunk − próbálta diszkréten rövidre zárni a témát.

Sikertelenül.

Julia szemmel láthatóan ilyen könnyen nem adta fel:

− És te?!

A határozottan erotikus felhang ezúttal már szemernyi kétséget sem hagyott a szándékai felől.

Jimnek pedig nagyon össze kellett szednie magát, hogy ne inogjon meg.

− Nekem nincsenek nagy igényeim − válaszolta szándékosan félreértve az egyértelmű célzást −, elleszek a fotelben is.

Ezúttal már Julia is feladta:

− Hát, nem erre a válaszra számítottam − dünnyögött félhangosan. − Na mindegy! − vetett egy lesújtó pillantást Jimre. − Én legalább megpróbáltam!

Ezzel pedig még csak vitatkozni sem lehetett.

Szerencsére nem is kellett!

A sértett Julia, látványosan levegőnek nézve őt, végignyúlt az ágyon… és az elmúlt huszonnégy óra kimerítő eseményeinek hatására, pillanatok alatt mély álomba zuhant…

Míg Jim, a saját érzéseitől zavartan, végre visszafordulhatott az ablaktól.

Annak a biztos tudatában, hogy még egyszer nem lesz képes visszautasítani az így álmában is kimondhatatlanul vonzó nőt.

Sőt!

Igazából már azt sem nagyon értette, most miért állt ellen.

'Nyilván ez a zavaros ügy az oka' − győzködte magát némán.

Ebben pedig határozottan volt némi igazság, hiszen jóformán még az sem volt világos számára, hogy Julia Hernandeznek mi a szerepe ebben az egészben.

Talán ő is csak ugyanúgy a véletlen folytán csöppent bele az események sűrűjébe, de maga a tény, miszerint már kétszer meg akarták ölni, akkor is fölöttébb fontossá tette a személyét.

És Jim pont emiatt érezte úgy, hogy az objektivitásának megőrzése érdekében szüksége van a „három lépés” távolságtartásra vele szemben.

Már ameddig sikerül azt megtartania!

Minél tovább nézte az alvó Csipkerózsikát, annál kevésbé tudta kordában tartania az egyre nyilvánvalóbb vágyait…

Gyorsan felkapta a hanyagul az éjjeliszekrényre lehajított tabletet… és kénytelen-kelletlen elfordulva az igéző látványtól… nekilátott alaposabban áttanulmányozni a három aktát…

Hátha kiszúr valami apróságot, ami ezidáig elkerülte figyelmet…

***

A várakozásával ellentétben, egyik jelentés sem volt túl hosszú. Jóformán néhány életrajzi adat, úgymint cím, telefonszám, munkahelyek s a többi kivételével semmi mást nem szerepelt bennük.

Ennek ellenére, valamiféle belső sugallat hatására, miután a harmadik esetet gondolatban azonnal félredobta, a másik kettőnél határozottan felfedezni vélt egyfajta kapcsolatot.

Habár ez inkább csak intuíció volt.

Jim mégis biztosra vette, hogy van közöttük valamilyen rejtett összefüggés.

Az érzés leginkább arra hasonlított, mintha valaki előre megsúgná a gondolatait.

Ez pedig egyszerre rémítette meg, és tette magabiztossá.

Mindamellett a megérzései Julia esetében már bizonyítottak!

'Itt van a fejemben a kulcs' − engedte szabadjára az optimizmusát… még ha csak gondolatban is −', és előbb vagy utóbb, rá fogok jönni, mi az.'

Igaza lett!

Kitartását végül siker koronázta:

Kis milliomodjára átnézve a fájlokat, csak sikerült észrevennie az összefüggést!

Ami persze, így utólag olyannyira szembetűnő volt, hogy az már szinte fájt.

És mindez eltörpült a felismerés mindent elsöprő jelentősége mellett!

Hiszen még ha ezzel még nem is oldotta meg egycsapásra az ügyet, de most, miután végre sikerült átlátnia az első két eset között megbúvó alapvető kapcsolatot, biztosra vette, csak idő kérdése lesz rájönnie a többire.

A felfedezés adta jóleső elégedettséggel dőlt hátra a kényelmes bőrfotelben.

Úgy vélte, mára ennyi pont elég lesz.

Lassan felállt… kinyújtóztatta elgémberedett izmait… majd egy határozottan öntelt mosoly kíséretében visszacsúsztatta a tabletet retikül oldalzsebébe…

A konok természete miatt, ami az iménti nagy horderejű felismerést nem engedte az iménti nagy horderejű felfedezést megosztania újdonsült „társával”, de vérbeli újságíróként, a lelkiismeret furdalás nem gátolta meg a kiadós alvásban…

König

A gondosan leengedett reluxa résein keresztül viszonylag kevés fény jutott be az irodába. Így mondhatni csak a számítógép halvány fénnyel derengő monitorja világította meg az igazgató, Thomas König feszült arcát.

A negyvenes éveiben járó, meglehetősen szikár, mindent egybevetve mégis előkelő megjelenést sugárzó férfi idegessége most hágott a tetőfokára.

Az emberei idestova délelőtt tíz óra óta nem jelentkeztek.

Pontosan azóta, amióta Carlstonéknak sikerült meglépnie előlük.

Márpedig Königet, aki alapjában véve sem az a típus volt, aki szeret várakozni, ez a mostani késlekedés különösen bosszantotta. Túl sok időt és pénzt ölt már ennek az akciónak az előkészületeibe ahhoz, hogy rögvest a legelején kudarcba fulladjon.

Amire az újságíró és a rendőrnő eltűnése utalt.

Így König nem igazán csodálkozhatott azon a szinte az egész lényét marcangoló, égető ideges vágyakozáson, amivel minél hamarabb tudni akarta a pillanatnyi helyzetet.

Már szó szerint a robbanás határán járt, amikor végre megcsörrent a telefon…

Ő pedig egy támadó kobra gyorsaságával csapott le a kagylóra:

− Uram, megtaláltuk az autót − tért azonnal a tárgyra a hívó fél. Mintha csak a telefonon keresztül is megérezte volna feszültséget −, de valószínűleg teljesen máshol szálltak ki belőle… és valami suhancok simán elkötötték azt… szóval… eltüntettek minden nyomot…

König eddig bírta:

− Hát ez remek! − vágott közbe. − Nem lehetne nekem csak akkor szólnia, ha már őket is megtalálta?! − kérdezte a haragtól összeszorított fogakkal. − Vagy esetleg ez meghaladja a tudását?!

− Nem, Uram… meglesznek! − sietett megnyugtatni őt a másik. − Ugyanis használták az igazolványokat egy reptéri foglalásnál…

− Na végre! − fújta ki a benntartott levegőt König. − Az első jó hír! Még szerencse, hogy számolva az eshetőséggel, a nőnek is csináltattunk útlevelet… és hová lesz az utazás?

− Ha minden igaz Brazíliavárosba − hadarta el, most már szinte egy szuszra amaz. − Ez a Carlston azonban veszettül profi… félek, még sok problémánk lesz vele…

− Nem érdekelnek a félelmei Longbow! − ordította bele a hirtelen csöndbe König. − Tapadjanak rájuk! … és kövessék őket, a világ végére is!… ja, és ha szabad kérnem, most már ne veszítse el őket! − csapta le köszönés nélkül a telefont…

Majd hátradőlve a székben, ujjaival erőteljesen megdörzsölte a halántékát.

Most érezte csak, mennyire kimerült.

Egészen múlt hét hétfő óta, amióta eljuttatták Hernandez hadnagynak az aktuális eltűnési ügyet, szinte egyfolytában talpon volt. Személyesen akarta felügyelni ezt a nagyon precízen, a legapróbb részletekig kidolgozott, majdhogynem tökéletes akciót.

És itt a hangsúly a „majdhogynem” szócskán volt!

Hiszen jól tudta, az ideális lenne, ha a legutolsó eset is igazi…

Na de hát nem klappolhatott minden.

Vagy megsejtettek valamit a másik oldalon… vagy már nem volt szükségük több tudósra.

Viszont, mindezen nehézségek ellenére, az a finom manipulálás, amivel a rendőrnő figyelmét ráirányította a régebbi, valós esetekre, valamint Carlston bevonása, elégedettséggel töltötte el. Főképp mivel mindez az ő profizmusát bizonyította.

Amihez természetesen a kellő mozgástérrel is rendelkezett!

Szabad kezet kapott minden tekintetben. Beleértve ebbe az anyagiakat is.

Ezúttal egyedül csak az idő dolgozott ellene.

Amelyből nem tudta mennyi áll rendelkezésükre.

Hiszen míg mind a mai napig csak ők tudtak az Európaiakról, ama nem túl szerencsés ténynek a köszönhetően, hogy a kétbalkezes embereinek nem sikerült kiiktatnia az immáron feleslegessé vált rendőrnőt, ez bármelyik pillanatban változhatott…

És ez felettébb kínos fordulat volt a számára.

Már csak azért is, mert a megbízói világosan az értésére adták:

Semmiképpen sem engedheti meg az ügy részleteinek kiszivárgását!

Az emberek nem szerezhettek tudomást az Európaiak létezéséről!

Hiszen jól tudta, az beláthatatlan következményekkel járna…

Pontosan ezért adta ki az utasítást Costello és Hernandez „kivonására”.

Csak így maradhatott volna titokban a tudományos eredmények megszerzéséért folytatott harcuk. Amely a másik oldal hihetetlen technikai fejlettségének megszerzése irányult. Méghozzá titokban! Vigyázva nehogy mindez egy másik hatalmon lévő, vagy éppen hatalomra törő szervezet tudomására jusson.

Főleg most!

Amikor jól láthatóan beindult a gépezet.

Már maga a gondolat is felettébb idegesítette, hogy esetleg másnak kaparja ki a gesztenyét.

Elvégre ebben a játszmában nem létezett második hely!

Mindazonáltal pont emiatt volt olyan lelkes.

Már maga a titkos háború gondolata is sokkal jobb kedvre derítette.

− Összességében nem rossz kezdet! − vette számba hangosan, az eddig elérteket. − Mivel nagy valószínűséggel nem előlünk menekülnek egész Brazíliavárosig, már most többet tudnak, mint remélni mertük…

Újból felemelte a telefont, és tárcsázta az előbbi hívót.

− Hagyják a nőt! − utasította Longbow-t. − Még hasznunkra lehet!

Végre elillant a feszültsége.

Most már határozott elégedettséggel szemlélte az események alakulását.

Szinte fizikailag is érezte, ahogyan az irányítás ismét visszavándorol az ő kezébe.

Ami számára egy újabb lépést jelentett a hatalom felé.

Hiszen meggyőződése szerint, erről szól az egész élet.

Legalábbis az övé biztosan!

Paul

Paul Harvey a huszonhét évéből a legutóbbi négyet ezen az eldugott, Isten háta mögötti meteorológiai állomáson töltötte. Mégsem hiányzott neki, sem a nagyváros nyüzsgése, sem pedig az ő korabeli lányok. Igaz, ezelőtt soha nem hitte volna, de totálisan betöltötte az életét a munka.

Mint mindannyiukét, akikkel itt együtt dolgozhatott.

A döntését, hogy elfogadta ezt az állást, mind a mai napig nem bánta meg.

Kedvelte a csendes nyugalmat, a többnyire tiszta éjszakai égboltot… és az ezerkétszáz méterrel a lába alatt elterülő mesterséges barlangrendszert.

A titkos világot, ahogyan magában nevezni szokta.

Azt, ahol többek között azokkal a számítógép csodákkal dolgozhatott amelyekkel, ha történetesen nem itt lenne, még a legmerészebb álmaiban sem találkozhatott volna soha…

És nem a levegőbe beszélt!

Mivel karrierje során megfordult már többek között a NASA-nál is, tapasztalatból tudta, hogy ezeknek a komputereknek, az ottani gépek még hosszú évtizedekig a nyomába sem fognak érni.

Ráadásul, mindezeken a már önmagukban is fantasztikus filmbe illő dolgokon túl Paul, annak ellenére, hogy ő csak a programozáshoz értett, igaz ahhoz nagyon, hiszen ez volt az a minden mást felülíró ok ami miatt egyáltalán bekerülhetett a csupa tudósból álló csoportba, ismerte, és laikus volta ellenére, nagy vonalakban értette az itt folytatott kutatás lényegét is.

Ennek egyenes következményeképpen pedig teljes szívéből hitte, hogy önmagát is beleértve, itt mindannyian egy élhetőbb, tökéletes jövő megalkotásán fáradoznak.

És enyhén egoista jelleméből adódóan hatalmas büszkeséggel töltötte el a saját szerepvállalása mindebben.

Még akkor is, ha a gyarló emberi természet következtében a többrétű projektnek voltak olyan részletei, amelyeket nem feleslegesnek tartott.

Vagy untatták.

Mint például ez a mai ügyeletesi szolgálat.

Amikor is a „külvilági” kapcsolatok számára fenntartott meteorológiai kutatóállomás épületében kellett töltenie az egész napot.

− Felesleges időpocsékolás az egész! Hiszen itt soha sem történik itt semmi − fakadt ki mérgesen.

És általánosságban véve igaza is volt.

Kivéve most!

Mert ezúttal hatalmasat tévedett.

Melyet a következő pillanatban az összes képernyőn megjelenő egyetlen üzenet rögvest be is bizonyított számára:

„FIGYELEM! AZ ÜGYNÖKEINK JELENTÉSE SZERINT AZ EURÓPA TERV BEINDULT.”

És Paulnak rá kellett döbbennie, hogy már az első pillanattól kezdve csak erre várt!

− Na végre!− kiáltotta bele az üres szobába. − Itt az idő!

Szó szerint eufóriát érzett… és jó pár percnek kellett eltelni, míg sikerült valamelyest lecsillapodnia… aztán lassan felállt… és kisétálva az épületből, felnézett a csillagokkal teli felhőtlen égboltra…

Megpróbálta elképzelni, milyen lehet odafent.

Közöttük!

III. Brazília

Jim

A helyi idő szerint délután kettő, csak alig pár órával térve el Jim, minnesotai helyi időt mutató karóráján szereplőétől, nem bírt jelentőséggel.

Az egyenlítő átlépéséből adódó évszakváltás viszont már annál inkább.

A hiába napos és meleg, de mégiscsak késő ősz után határozottan üdítő változást hozott a déli féltekei tavasz.

A zöldellő természet, a kipattanó rügyek, a nyíló virágok, de legfőképpen az egy nappal, valamint egy fél világgal ezelőtti közelgő tél hirtelen átugrása szabályosan euforikus hangulatba hozta Jimet.

És nem csak őt!

Szemmel láthatóan Juliát is.

Többek között ezért történhetett meg, hogy a repülőtéri terminálkapun kilépve, egyikőjük sem figyelt fel a határozottan őket követő férfira.

− Kell keresnünk egy szállodát! − intett ráérősen egy szabad taxinak Jim.

Julia viszont nem így gondolta:

− Nem... még ne! Légy szí! − fordultak feléje a sóvárgó őzike szemek. − Inkább vigyél el várost nézni!

A váratlan tavasztól megrészegült Jimet pedig nem kellett sokáig győzködnie:

− Rendben van, úgyis kellene valami rendes ruha mindkettőnknek! − hagyta jóvá az ötletet… majd mintegy mellékesen még hozzátette: − Amúgy holnapra kaptam időpontot az alapítvány elnökétől… és utólagos engedelmeddel, téged a fotósomként viszlek magammal…

− Fényképező nélkül?!

A nő arcára kiülő valóságos döbbenet egy pillanatra megtévesztette Jimet…

Aztán észrevette a pajkos csillogást, azokban a gyönyörű, most majdhogynem fekete szemekben.

− Veszünk azt is! − adta meg magát mosolyogva.

***

Miután a szállodát így elnapolták, a délutánból még hátramaradó időt, igazi turistákként, a városban lófrálva töltötték.

És Julia olyan önfeledten fedezte fel az egyik látványosságot a másik után, amire Jim magánvéleménye szerint csakis egy nő lehet képes.

Ő maga még fel sem ocsúdott Brazíliaváros a katedrálisának lenyűgöző látványának szinte sokkoló élményéből, de máris a Palacio dos Acros, vagyis a Külügyminisztérium Palotája vált a mindent felfedezni vágyó nő, és ezáltal az ő következő célpontjává.

Mégsem bánta.

A boldog önkívületben, igazi turistaként fel-le rohangáló rendőrnő valóságos önfeledt vakációvá változtatta a rá nézve egyértelműen életveszélyes nyomozást.

Jim pedig hamar felvéve a ritmust, szó szerint két kézzel szórta a pénzt.

S ha már volt fényképezőgép, hát használta is.

Természetesen az élénksárga miniruhában feszítő kreol lányt örökítette meg lépten-nyomon…

Most épp a Legfőbb Bíróság parkját díszítő Igazság szobra előtt.

Mely különleges helyszínt amaz azonnal ki is használt egy amolyan rögtönzött „kihallgatásra”:

− Amúgy honnan van ez a rengeteg pénzed? − kérdezte incselkedve, félig meddig mégis komolyan. − Vagy jobb ha ezt nem tudom?

Az igazából ártalmatlan kérdésre Jim hirtelenjében nem tudott mit válaszolni.

Főképp, mivel maga sem volt tisztában az üres építési telken elrejtett „vagyona” eredetével.

− Miattad gyűjtögettem eddig. Hogy most elámíthassalak vele − tért ki az egyenes válasz elől. − Viszont minden hiába! Még így is te bűvölsz el engem…

Ezt az utolsó mondatot legalább őszintén tette hozzá.

Julia tényleg lélegzet elállító volt.

Főleg most!

Amikor még a kreol bőrszíne ellenére is látványosan elpirult.

És a csodás látvány gerjesztette érzései pedig határozottan megijesztették.

− Most már tényleg kéne keresnünk egy szállodát! − váltott hirtelen témát…

***

A délutáni kontrollálatlan érzései után Jim természetesen jobbnak látta, ha az ötcsillagos Cullinan hotel horribilis árai dacára két külön szobát foglal…

Majd, továbbra sem bírva a saját kesze-kusza érzéseivel, mindezek ellenére egészen a szobaajtóig kísérte Juliát.

Akinek szemlátomást határozottan tetszett az új viszonyuk.

Sőt!

Valószínűleg ennél a romantikus délutánnál is többet akart.

És igaz ami igaz, ez Jimnek sem lett volna ellenére…

Csak nem most!

Hosszú másodpercekig álltak szótlanul egymással szemben…

Mire Julia végre megtörte a mindkettejük számára egyre kínosabbá váló csendet:

− Bejössz?

Az izgatottságtól tágra nyílt pupillái és a határozottan remegő hangja ezúttal már több volt, mint egyszerű csábítás.

Jimnek minden akaraterejére szüksége volt, hogy ellent tudjon állni:

− Most inkább kihagyom − fordított hősiesen hátat a „nimfának”… és csak a szemközti ajtóból nézett vissza: − Jó éjt Miss Hernandez! − köszönt el.

A magázódással mesterségesen is megteremtve a „három méter” távolságot.

És a teljes értetlenséget sugárzó majdhogynem fekete szemek kíséretében inkább bemenekült semmint belépett a saját szobájába…

Hogy a biztonságot adó zárt ajtó mögött, szó szerint űrbéli ürességet árasztva felötölhessen benne a nyomasztó gondolat:

Valószínűleg soha nem fog eligazodni a saját érzésein.

A legszívesebben visszament volna… de ehelyett egy mély, lemondó sóhaj kíséretében végigdőlt az ágyon.

Tudta, hogy nem tehet másként.

Az utóbbi pár órában az események egyértelműen komolyra fordultak.

És hiába nem látta pontosan, mi ez az egész, ösztönösen érezte, az elkövetkezendő ki tudja hány nap igencsak kemény lesz.

Nem maga miatt aggódott.

A bosszantó módon a legrejtettebb gondolataiba is befurakodó rendőrnőt féltette.

Ez pedig már több mint nyugtalanító volt a számára!

Hiszen ezáltal teljes joggal érezhette úgy, hogy kicsúszik az irányítás a kezei közül.

Az övéből!

Aki sohasem hitt a csak úgy a semmiből fellángoló, első látásra szerelemben.

És most, amikor az mégis hatalmába kerítette, egyszerűen nem kezdhetett vele semmit.

'Még egy érv ami azt bizonyítja, mennyire nem az ésszerűségen alapul a világ'

Az ironikus gondolat cseppet sem segített.

Sőt!

Az őrjítő kettősség ettől csak még jobban a hatalmába kerítette.

Újfent nagyon kevés választotta el attól, hogy átrohanjon a másik szobába.

Mégsem tette.

Ha a végére akar járni ennek az egyre zavarosabb ügynek, egyszerűen muszáj volt megőriznie a „pártatlanságát”.

Hiszen mindent összevetve igazából még csak azt sem tudta pontosan, ki is ez a Julia Herrnandez hadnagy valójában?

Kénytelen-kelletlen belátta, semmilyen garancia nincs rá, hogy tényleg olyan ártatlan mint amilyennek kinéz.

Most majdnem sikerült meggyőznie magát…

De csak majdnem!

Minden erőfeszítése dacára, a fáradtan lecsukódó szempillái mögött minduntalan csak az ártatlan angyali szépség jelent meg…

Julia

Rettenetesen fáradt volt az egész délutános városnézés után. Mégsem tudott elaludni. Minduntalan az a bosszantóan kiismerhetetlen Jim Carlston járt az eszében.

És ha nem akarta, hogy a férfi még a távollétében is megőrjítse, kénytelen volt valami más elfoglaltságot keresni magának.

Mivel pedig az üres szobában semmi olyat nem talált amely egy pár percnél tovább képes lenne más irányba terelni a rejtélyes alak körül kavargó gondolatait… kilépett az erkélyre… hogy a kellemes tavaszi éjszakában álldogálva csodálhassa meg a déli félteke eleddig csupán leírásokból ismert csillagképeit.