Dorrit Willumsen

A hagymától kicsordul a könnyünk

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-43-2

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dorrit Willumsen: Løg trækker tårer /Gyldendal, Koppenhága, 2019/

Copyright

© Dorrit Willumsen, 2023

Hungarian translation © Kertész Judit, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Danish Arts Foundation

A fordítás a Danish Arts Foundation támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

A hagymától kicsordul a könnyünk, és ő mindig is érzékeny volt. Mélyen beszívja a levegőt, mielőtt lehúzza a hagyma vékony héját, a szúrós szag és íz rátapad a késre, a vágódeszkára és az ujjbegyeire. Folytatja, de a helyzet egyre rémesebb.

Először a nyálkahártyáján keletkezik egy kellemetlen, csípős érzés, majd folyni kezd az orra, és a szeme könnyezik. Ha az arcához nyúl akár csak az ujjbegyével is, hogy egy könnycseppet letöröljön, még erősebben könnyezik, míg végül bele nem dobja a hagymát a sercegő vajba.

– Elszívó – jegyzi meg a férfi az asztalnál. – Nagyobb elszívó kell.

– Utálom az elszívót.

– Pedig azzal lehet a legjobban kiszellőztetni.

– Nem hallom miatta a híreket. Az elszívó az oka, hogy a nők kevesebbet tudnak a politikáról.

– Bűzlik az egész ház.

– Olyan konyha kellett volna, ahol van szellőzőnyílás vagy ablak és ajtó, amit be lehet csukni, hogy egyedül lehessek.

A jobb combján hirtelen remegés fut végig.

Lejjebb veszi a hőfokot a hagyma alatt, és előhalássza zsebéből a telefonját.

„Sim kártya zárolva” – olvassa. Ahhoz, hogy újra feloldja, néhány számot kellene beütnie. De mire belefogna, a számok elpárolognak.

Látványosan bekapcsolja az elszívót, miközben elrendezgeti a hagymát a bélszínszeleteken.

– Most már kikapcsolhatod – mondja a férfi, miközben a nő az asztalra teszi a tányért.

– Zárolva van a sim kártyám – közli a nő, kitölt egy pohár vörösbort, iszik néhány kortyot, majd kikapcsolja az elszívót, a rádióban épp azt mondják, hogy egy párt, amelyikről még sohasem hallott, a legfelső sávban csökkenteni akarja az adót.

– A hagyma kicsit még pirulhatott volna – közli a férfi.

– A sim kártyám zárolva van.

– Igen, már mondtad.

– Veled volt már ilyen?

– Neem. Nemigen.

– Utálom a számítógépet, a mobilt és az összes jegyautomatát.

– A korod miatt van.

– Ma töltöm be a 74-et. És se virág, se születésnapi üdvözlőlap.

– Bocsáss meg, azt hittem, holnap lesz.

– Valamikor rózsát ígértél. Megígérted, hogy megmelegíted a kezem és a lábam, és cipeled a bőröndjeimet. Aztán kerekes bőröndöt vettél, és most az a baj, hogy puha a hagyma.

– Nem kaptál ma levelet?

– De. A kórházból jött. Bélrákszűrés. Egy pelenkába kell kakálnom.

– Ez ráér később is – mondja a férfi epésen és leteszi a villát a tányérjára a krumplipüré és a hagyma mellé.

– Elküldhetem postán is. Te kaptál már ilyen levelet?

– Nem. Most egyél. Holnap majd elintézzük az egészet.

A nő feláll, a szobájába megy, becsukja az ajtót, majd bekapcsolja a telefonját, melynek kijelzőjén üde tavaszi virágok virítanak.

„Ötször használt rossz kódot” – olvassa a képernyőn.

– Hazugság – mondja a nő a telefonhoz hajolva. Az ujjbegyével megnyomja a törlés gombot, és a szíve úgy dobog, ahogy a kutyája szíve vert közvetlenül a halála előtt. És most minden adat elveszett.

– Elmegyek – jelenti be.

A kertben már bezáródtak a szellőrózsák. A medvehagyma apró, csillag alakú virágzata bezzeg ágaskodott. Utálja ezeket, rá is taposott néhány tőre. Mire kiért az útra, megváltozott a járása. Dülöngélt, a jobb lábát erősebben vágta oda az aszfalthoz. Dacosan bicegett tovább, tiszta szerencse, hogy már nincs kutyája, gondolta.

Hirtelen puha szárnyak árnyai jelentek meg a szeme előtt. Megpróbálta félresöpörni őket. Mintha egy fekete madár repült volna a fején keresztül. A vonat közeledett. Integetésre emelte a karját. A vonat elhúzott mellette.

Kék fény villogására ébredt, és egy fiatal afrikai nézett az arcába. Az afrikai halántékán apró izzadsággyöngyök csillogtak, mintha keményen dolgozott volna.

– Miért vagyok itt? – kérdezi a nő.

– Néhány gyerek talált rá magára az állomáson. Irdatlan kék foltokkal a szeme alatt.

A nő elmosolyodik, mert az irdatlan szó mulattatja.

– Mennyit ivott?

A nő nem tudja, ismét elmosolyodik.

– Kórházba akar menni vagy haza?

– Haza.

Lehunyja a szemét, és egy puha lökést érez.

Még soha nem ült mentőautóban.

Otthon a férfi már elrakta a tányérokat. De a hagymaszag még érződött. Pizsamában és egy vastag, kék fürdőköpenyben ült a széken. Nem állt fel.

Az afrikai elengedte a nő vállát. A nő most ébredt rá, hogy az afrikai segített neki bemenni a házba.

– Szörnyű órákat szereztél nekem – jegyezte meg a férfi. – Feküdj le.

A nő bement a szobájába, halk beszélgetést hallott odakintről.

– A gyerekek, akik rátaláltak, nagyon megijedtek – mondta az afrikai.

A férfi lemondóan sóhajtott.

– Gyakran megesik ez a feleségével?

– Nem tudom. Nem a feleségem. Az alkalmazottam, és néha nem tudja, mit csinál.

Az ágyon csinosan összehajtogatva feküdt a nő pizsamája. Különös pizsama volt, a grafitszürke, buggyos nadrághoz négyféle piros árnyalatban játszó, kereszttel díszített felsőrész tartozott. Jó lenne egyenruhának egy keresztes hadjáratban. A nők, haláluk előtt szép hálóingeket vásárolnak maguknak, és szeretik a halfilét remoulade mártással.

Fogta a bundáját és a táskáját, és kiosont a hátsó ajtón.

Sötétben is kiismerte magát a szomszéd kertjében. De a harisnyája beleakadt a sövénybe, felijesztett egy madarat, és maga is megijedt egy görnyedt alaktól a szemetes előtt.

Óvatosan közeledett hozzá. Egy óriási játékmackó volt az. Fejét szégyenlősen lógatta, kerek mancsait előre nyújtotta, mintha állandóan ölelésre várna.

A nő ismerte a medvét. Valamikor nagy kedvenc volt. Ölelgették, puszilgatták az orrát, reggel mézet csepegtettek a szájába, a legyek ott zümmögtek körülötte, amíg körömkefével le nem súrolták róla a mézet.

Kicsi ujjak vizsgálgatták a barna üvegszemeket, az egyik ki is esett, és a kanapé alá gurult.

Oltást is kapott a medve, buta kalapokat viselt, és bátran viselkedett a kórházi ágyon. Lázas verejték, takony és könnyek száradtak szőrös mellkasán. De aztán a gyerekek kinőtték, kirakták a házból, letették a kuka mellé.

A nő megsimogatta a bundáját, és a döglött méhecskékre gondolt. Az ablakpárkányon kis kibelezett játékmackók hevertek. Ahogy kilépett az utcára, egykori kutyájára, a kis yorkshire terrierre gondolt.

Egy nap a kiskutyát megharapta egy nagyobb kutya, amelyikkel játszani szokott, utána egész este az ajtót kaparta és a nő lábát böködte, egészen addig, amíg rá nem tette a pórázt. A kutya vissza akart térni arra a helyre, ahol az eset történt, és sokáig állt ott, mintha újra át kellene élnie az eseményeket, hogy megértse. Végül óvatosan megnyalta az aszfaltot.

Ő is ezt akarta. Látni akarta azt a helyet, ahol nemrég mozdulatlanul hevert, mint egy kő. Akár csigák is mászkálhattak rajta. Egerek és legyek vizsgálgathatták, hogy ehető-e, és kóbor kutyák állhattak meg egy pillanatra, hogy az arcát szaglásszák vagy megugassák.

Valami olyasmi lett belőle ott, amit le lehet pisilni, vagy amibe bele lehet rúgni.

Néhány gyerek talált rá. De ő nem volt sehol. A semmi vette körül. Az egész nem volt sem ijesztő, sem szép. Nem jöttek segítő szellemek, sem angyalok. Nem volt hosszú, fényes előszoba. Nem volt sem felmentés sem ítélet.

Nem volt sehol, amíg fel nem ébredt a fiatal afrikai orvos karjaiban.

Elérte az állomást, és a gyér fényben a saját nyomait kereste. Talán csak egy hajszálat, egy pénzérmét, egy letört körömdarabot vagy vörös pecsétként világító vérfoltot. Nem talált semmit, végül leült egy padra.

Egy fekete macska szaladt el mellette. Talán látta őt akkor is és kíváncsian, sértetten szaglászta, amikor ott feküdt. A továbbiakban a macska pillantásra sem méltatta, felugrott egy kukára. A nő hallotta, hogy valami doboznak ütközött. Kétségbeesetten kotorászott és kapart, de szemlátomást semmi ehetőt nem talált a dobozban.

A kuka nagyon mély volt. Talán nem tud kijönni. A nő soha nem fogott még meg macskát a grabancánál, és félt, hogy talán ha megérzi a kezét, megkarmolja, beleharap és még mélyebbre fúrja magát a szemétbe. Nem volt senki a közelben, akitől a nő segítséget kérhetett volna.

Felállt, hogy belenézzen a szemetesbe, a macska ekkor mint egy rakéta, közvetlenül az arca mellett elsüvített, és a következő szemeteshez rohant. Nagyon kicsi volt. De nem volt benne semmi kiscicás. Talán csak alultáplált. A nő imádkozott, hogy a macska találjon egy egeret vagy egy madarat és gyorsan végezzen vele, és megtömje a hasát. Aztán jött a vonat, a nő felszállt, leült és menten elaludt.

A Főpályaudvaron szállt le. Vagy talán nem is a Főpályaudvar volt, mert mihelyt felment egy hosszú lépcsőn, hirtelen egy forgalmas utcán találta magát.

Balra fordult, és egy vízipark mellett állt meg, ahol csupa elvarázsolt lény fürdőzött. Néhányan hosszú, merész ugrásokkal szelték át a levegőt. Fiatal sellők paskolták habosra a klóros vizet, és kicsi, kövér lánykák kecses, könnyed mozdulatokkal csúsztak lefelé a vízbe, de a vizes hídon felemelt karral totyogtak, mint holmi ügyetlen kacsák.

Néma csend volt, amikor egy sápadt kisfiú lépett oda hozzá.

– Nem tudod, merre van a Rådhusplads? – kérdezte tőle a nő.

– Öt korona – mondta a fiú és egy aranyozott toronyra mutatott egy sziklafal mögött.

A nő talált a zsebében egy ötöst, és elindult a torony felé.

Ahogy közelebb ért, rájött, hogy nem egy mesebeli városban van, és nem is álmodik. De már rettentő régen járt a Tivoliban, és nem emlékezett a toronyra.

Bement egy szállodába, és ugyanannyiért kapott egy szobát, mint amennyibe a vonatjegy került volna. Táskájával az ölében leült az ágyra.

Egyszer látott egy színdarabot egy nőről, aki a homokban ült a táskájával az ölében, és fokozatosan tűnt el a homokdomb alatt. Végtelenül szomorú darab volt. De valójában a nő életereje és humora volt az, ami miatt sírva fakadt.

Lehúzta a cipőjét, és a táskáját a nagy párnára tette.

Vivi, Winnie vagy Wendy volt annak a nőnek a neve?

Megnyalta az ajkát, mintha egy feladandó boríték lenne.

Végül úgy döntött, hogy Wendy volt a nő neve.

Nehéz fejjel ébredt, mint egy hosszúra nyúlt buli után, és nem látta okát, hogy levetkőzzön, csak azért, hogy aztán majd újra felöltözzön. Megelégedett azzal, hogy levette a blúzát, és jéghideg vízben megmosta az arcát, a hónalját és a kezét. A bőrének még halvány Issey Miyake illata volt. Holnap talán már emberszagú lesz.

A szeme a legrosszabb. Tudja, hogy az elkövetkező hetekben úgy fogja váltani a színét, mint a naplemente, és talán rosszabbul is fog látni vele.

Talán a hátfájása is vele marad. A térde már régi nyavalya. Hozzászokott már ahhoz, hogy eligazodjon a fájdalmai koreográfiájában, és ahhoz is hozzászokott, hogy ha elesik, felálljon. Néha azzal viccelődött, hogy tulajdonképpen ő légtornász, vagy még inkább egy ügyetlen főnix. De ezúttal mások találtak rá és szedték fel a földről.

Mint egy eldobott játék, úgy hevert ott az aszfalton. Ha ott marad, talán magától is felbomlik. De kivitték a lágy fénybe, megpaskolták az arcát, hogy öntudatra ébredjen és hallhassák a kérdését: – Miért?

Szégyelli, hogy megijesztette a gyerekeket, és talán megzavarta a játékukat. És szégyelli, hogy az afrikai látta zavaros tekintetét és a fürdőköpenyes férfit. De szerencsére a járása a régi, belép az étterembe, és keres egy asztalt, ahol a fal felé fordított tekintettel üldögélhet.

Kések, villák, hangok, csészék csörömpölése, mindez túl sok neki most, lemond arról, hogy egyszerre vigye a kávét és a croissant-t az asztalhoz. Először a croissantért megy, és mire a kávéjával visszatér, két norvég nő már telerakta az asztalt a reggelijével és az ő tányérját a falhoz tolták. Tükörtojás, szalonna, virsli, rántotta, pirítós, magas pohárban narancslé, sütemény, és egy teljes kanna kávé. Csengő hangon csivitelnek, és panaszkodnak, hogy nincs több gyümölcssaláta.

Wendy a forró csésze köré kulcsolt kézzel áll. A két nő csodálkozva bámul rá, amitől remegni kezd a keze, és kifröccsen a kávé.

– Bocsánat – mondja, és leteszi a csészét.

Már majdnem a kijárathoz ér, amikor egy idősebb férfi megkérdezi tőle, hogy van-e cukormentes lekvár.

Bizonytalanul rázza a fejét.

– Egy pincérnőnek ezt tudnia kellene – mondja magabiztosan a férfi. – Holnap meglátogat a barátnőm. Allergiás a gluténre, a saját kenyerét hozza magával. De cukorbeteg is.

Wendy mélyeket lélegzik, hogy el ne essen. A férfi nyakkendője kék. Wendy próbálja rászegezni a tekintetét. De a szeme ide-oda jár.

– Ígérje meg, hogy holnapra szerez nekem egy üveggel. – A férfi hangja szinte szívélyes.

Wendy veszi a bundáját, a kulcsot a pultra teszi.

Az utca zaja felzaklatja. Egy mentőautó szirénázik, a tömeg ide-oda lökdösi. Mindenki csomagokat cipel. A többiek kezében szatyrok, virágok, gyerekek, kerekes bőröndök vagy take away kávésbögrék, míg nála csak egy táska van. Egy bicikli fülsértő csattanással felborul, és ahogy Wendy oldalra ugrik, hányinger tör rá.

Próbálja összeszedni magát, még emlékszik a személyi számára és a címére, valamint a fodrászának a nevére is. De a szavak kiestek az agyából. Talán újra megtalálja őket. Talán nincs is szüksége rájuk. Híres színészek, filmsztárok nevét és könyvek címét már rég elfelejtette. Hiába kutat az emlékezetében kedvenc színészének neve után, csak a hangjára emlékszik.

Másrészt az elesés mintha egy kamerát telepített volna a fejébe, minden képet lenyűgöző élesen lát.

Továbbra is a színész nevét keresi, amikor egy A4-es írótömb elveszi előle a kilátást. A tömb mögött két fiatal férfi áll. Az egyiknek toll van a kezében, a másik egy mobiltelefont szorongat görcsösen.

– Szeretnénk megkérdezni a véleményét a menekültáradatról. – A golyóstoll a nő felé irányul.

– Dehát most már nem is jönnek olyan sokan. – A torka kiszáradt, minden szót keresgélnie kell.

– Sokan vannak, akiknek nincs fedél a fejük felett. Aztán ott vannak a diákok, akiket nem vettek fel a kollégiumba, és a hajléktalanok.

– Félek.

– Fél? Mitől?

– Hogy megint az lesz, mint régen, amikor férjhez kellett mennie az embernek és gyereket szülnie, hogy lakáshoz jusson.

– Rengetegen élnek egyedül egy lakásban. Jó lenne minden magányos emberhez beköltöztetni egy hajléktalant.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez szerencsés lenne. Nekem szükségem van az egyedüllétre.

A két fiú elmegy, meg sem köszöni, hogy válaszra méltatta őket.

Letámadták. Védtelen volt, és megrohanták a kérdéseikkel. És most az ostobasága és önzése fekete-fehéren ott van a kis mobilon, amelyről az összes számítógépre el lehet küldeni a világon. Hallani fogják a rádióban és ott villog majd a televízió képernyőjén, sőt a parabolaantennákon is közvetíthetik. Csodálkozik, hogy eszébe jutott ez a szó. Ugyanis fogalma sincs arról, hogy az mi lehet.

Fel fogják ismerni. És mindenki felháborodik majd az önzőségén és a csúfságán. Egy idős nő, nem, inkább öregasszony, a szeme kék, már enyhén szenilis, és farkasbundát visel.

A legközelebbi kávézóba menekül, kér egy csésze teát tejjel és egy szelet bagettet lágy sajttal, mintha egy gyereknek rendelne.

– Van villásreggelink is – a pincér egy ijesztően hosszú büféasztal felé biccent.

A nő megrázza a fejét, mire a pincér megy, megkeni sajttal a kenyeret, forró vizet önt egy teafilterre, és tejet hoz tejszínes kannában.

Ő az étterem egyetlen vendége, érzi, hogy a pincér figyeli, mielőtt felhangosítja a zenét, amitől a csésze és a tányér táncra perdül az asztalon. Wendynek hirtelen hányingere támad, és a pincérnek kell támogatnia, hogy kitaláljon a mosdóba.

Szerencsére eltalálja a mosdótálat, amikor visszatér, a zene már nem szól, és egy pohár víz áll az asztalán.

– Sajnálom, nem érzem jól magam.

– Semmi baj. Ki kellene mennie a levegőre.

Iszik egy korty vizet, és letesz száz koronát az asztalra.

– Megyek – suttogja bele a csendbe. Azzal kimegy.

Letért az árnyas mellékutcákba, ahol minden ház egyformának tűnt, aztán egy felállványzott háznál megállt. Az állványon nem dolgoztak, éppen le akart ülni a lépcsőre, amikor megpillantott egy kis kulcstartót az utcai ajtó zárjában. Ismét rosszul lett, és a kulcsok után nyúlt, hogy megkapaszkodjon.

Mély levegőt vett, és elfordította az idegen kulcsot az idegen zárban. Az ajtó nagyon nehéz volt. De a zár engedett, Wendy meg tudott kapaszkodni a korlátban, majd gondolkodás nélkül elindult befelé.

A második emeleten jobbra nem volt sem névtábla, sem lábtörlő.

Bekopogott. Nagyon sokáig kopogott, aztán a második kulcsot is bedugta a zárba.

– Hahó! – köszönt be. – Ezeket a kulcsokat találtam – suttogta, és belépett az éjszakai sötétségbe. Az egész ház fekete műanyag lepelbe volt burkolva a felújítás miatt, és csak apró lyukakon keresztül szivárgott be a fény, mint megannyi csillag.

Olyan volt, mint egy álom, és ebben az álomban Wendy úgy viselkedett, mint egy tolvaj. Kezével a falat tapogatta, majd talált egy villanykapcsolót. A mennyezeti lámpa megvilágította a padlót, amelynek egy részén a deszka fel volt szedve. Levette a cipőjét, hogy könnyebben lépkedjen, és lenézett a mélyedésbe, amely nem volt túl mély, de valószínűleg ászkák és százlábúak népesítették be.

Volt egy másik szoba, Wendy letett arról, hogy ott is megtalája a kapcsolót. Csak a mobilja fényénél tudott szétnézni. A fürdőszobában azonban a tükör fölött valóságos fényár ragyogott, itt biztosan nő lakik, gondolta, a szomszédos kis szoba a gardrób, esetleg egy raktár lehetett.

Megtalálta a kapcsolót, és egy energiatakarékos körte fényében egy ajtót pillantott meg a falban. Kinyitotta, az üreg egy beépített szekrényre emlékeztetett, vagy egy nagyobb odúra, ahol Wendy szinte teljesen kinyújtózkodva le tudott feküdni. A bundáját leterítette a padlóra, és hirtelen biztonságérzete támadt.

Monokli a szeme körül, és egy félig padlózott szoba. De saját éjszakája, saját csillagai voltak.

A fürdőszobában letérdelt, és hálát adott Istennek a vízért és a virágmintás vécépapírért, majd egyenként megcsókolta a kulcsokat.

Ahogy levetkőzött, észrevette, hogy a jobb lába kék. De nem izgatta. Kék lábon is lehet járni.

Úgy döntött, hogy kipróbálja a zuhanyozót, majd megvárta, amíg a teste megszárad. Végre be tudott mászni az odújába, és most hirtelen előnyére vált, hogy kicsi.

Egyszer valaki azt kérdezte tőle, vajon a termete nem a törpeség határát súrolja-e.

– De – felelte. – Éppen csak, de súrolja.

Wendy tízszer dugta be a kártyáját az automatába, mire az kiköpte a markába a húszezer koronát. A bankjegyeket a táskája belső rekeszébe tette, és behúzta rajta a cipzárat. A pénz mindig szabadságérzetet adott neki, hirtelen hangosan füttyentett, amitől zavarba jött.

A szupermarketben vett két salátát, az egyiket marokkói csirkével, a másikat dióval és reszelt sárgarépával, valamint vett piperecikkeket, nem többet, mint amennyit egy hétvégére vagy kórházba vinne magával. És örült a két kis műanyag villának, amelyek a salátás dobozokban rejtőztek.

Könnyű volt megtalálni a becsomagolt házat, és könnyű volt felosonni a lépcsőn. A súlyos ajtó előtt tétovázott. Azt hitte, hogy zajokat hall odabentről. Talán csak a saját szívverése volt. Talán hirtelen fülzúgás jött rá, vagy kiélesedett a hallása. Előző este madarak ültek az állványzatra, reggel pedig egy fácán éles kiáltásait hallotta.

A földszinten becsapódott egy ajtó, és az attól való félelem, hogy találkozik valakivel, beűzte Wendyt az üres lakásba. Leült a földre, háttal az odúnak, és a csirkesalátával a térdén elköltötte első igazi ebédjét.

Az evés biztonságérzetet adott neki. Otthon érezte magát, felvette a telefont, hogy felhívja a férjét.

Elképzelte, ahogy a férfi gyorsan a telefonhoz siet, remélve, hogy valami üzletről van szó, vagy hogy talán ő hívja.

– Halló.

Wendy a telefont a füléhez szorítva hallgatott. Ismerték egymás lélegzetvételét, ütemesen lélegeztek, mintha légies táncot járnának egymással, majd a férfi megkérdezte:

– Te vagy az?

– Igen.

– Hol?

– Sehol.

– Mit csinálsz?

– Semmit.

– Semmit csinálni nem lehet.

– Magam sem tudom, mit csinálok.

– Hiányzol.

– Te is hiányzol nekem.

– Miért nem jössz haza?

– Nem tudok. Egyedül kell lennem.

– Itt vagy még?

– Már nem.

Lezárta a telefont, és eszébe jutott, hogy zacskós leveseket is látott a szupermarketben, ha vesz egy csészét, akkor a forróvizes csapból levest és neszkávét is tud készíteni magának.

Csörgött a telefonja. Úgy rángatózott a combján, mintha görcsöt kapott volna. Lehet, hogy a férfi az. De nem vette fel.

Hamarosan újra csörgött, kitartóan, mint egy macska, amelyik az ajtón kaparász. Wendy vonakodva vette fel.

Női hang hasított a csendbe.

– Nemrég küldtünk önnek egy levelet.

– A bélrák vizsgálatról?

– Nem. Ez egy másik vizsgálat. Nemrég kapott tőlünk egy levelet, és nem válaszolt rá.