.

Pete László Miklós

A FÁRAÓ ÁTKA

Helma Kiadó

2024

© Pete László Miklós

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-734-0

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 16.

Borító: Szopos Katalin

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent

könyvek Pete László Miklós szerzőtől:

- A fáraó átka 1-2. – 2024

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS

London, Anglia,

2008. november 12.

– Itt Woolf! Merre van a páncélautó?

– Itt Bison! Felétek tart a Rotherhite New Roadon. Most halad el a The Greeting Card Shop előtt.

– Woolf! Rendben! Nagyon recsegnek ezek a kurva fülhallgatók!

– Mert többen is pofázni akartok egyszerre! Kuss! Fegyelem!

A kopaszra borotvált Woolf dühös képpel kapcsolta ki a fülhallgatóját.

– Nyugi! – nyugtatta a társa. – A Gólem nem lesz barátságosabb. Ő ilyen. Most már ne gyújts rá!

Woolf hátranyúlt a Chevy Suburban hátsó ülésére, és megtapogatta az FGM-148 Javelin kézi páncéltörő rakétavető zömök fejét.

– Akár a járókelők is megláthatják!

– Nyugi! Mind a maga dolgával törődik. Senki se nézeget be az ablakon.

Woolf egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy a Javelint a Gólem Audijára irányítja, és kiröpíti rá a rakétát. Egyszer jó lenne elbánni a gazemberrel. Nagyon is jó lenne. Érezte az Uzit a kabátja alatt. De jó lenne akár azzal is megsorozni egyszer a Gólemet.

Ne ábrándozz! Azonnal kezdődik!

Woolf még kinyitotta az ajtót, és nagyot lélegzett.

– Csukd be!

– Nagyon feltűnőek itt ezek a kurva kocsik! Londonban vagyunk! Talán együttvéve nincs az egész nyavalyás Egyesült Királyságban még négy ilyen!

– Ne törődj vele! Az volt a parancs, hogy ilyen kocsikat kell használnunk. Utána itt felejtjük őket, és máris megduplázódik a számuk az Egyesült Királyságban!

Mindenki túlságosan feltűnőnek tartotta a hófehér Chevy Suburbanokat Anglia fővárosában. A Gólem azonban ragaszkodott hozzájuk.

– A Gólem parancsa! – dörmögte Woolf. – Jellemző a Gólemre!

– Szerintem neki is parancsol valaki! Annak lehet a mániája a fehér Suburban.

Woolf dühösen bámult kifelé. Nézte a számára fordítva közlekedő autókat.

– Miért nem lehet itt is úgy, ahogy a normális országokban?

– Ne törődj vele! Nem neked kell vezetned!

Itt nem is, gondolta Woolf, de utána igen. Akkor mindenki külön kocsival fog elhúzni erről a helyről. Gyorsan megtapogatta a zsebében a bérelt autó kulcsát.

A fülhallgatók reccsentek egyet, és újra felhangzott a Gólem szava.

– Itt Bison! Teljes készültség!

Rat indított. Woolf belezökkent az anyósülésbe. Gyorsan bekapcsolta a biztonsági övet. Nagy marhaság volna, ha éppen most, éppen emiatt állítaná meg őket egy rendőr.

A hófehér Chevy Suburban elindult. Valahol útnak eredt a másik három ugyanilyen kocsi is. Mind a négynek páncélozott volt a lökhárítója.

Néhány száz méterre tőlük kényelmesen baktatott a járdán két rendőr. A harminchét éves, kissé testes Gary valami futballmeccsről beszélt huszonkilenc esztendős kollégájának, Timnek. Nem mindennel értettek egyet. Gary civilben a Tottenham szurkolója volt, Tim pedig az Arsenalé.

Járőrkocsi állt nem messzire egy piros lámpa előtt. A volánnál John Powell figyelt. Mellette az egykori ökölvívó, Graham őrmester nyújtózkodott.

A szemüveges Mary-Ann az autójában kucorgott, szokás szerint késedelmeskedő unokatestvérére várt. Unalmában a telefonjával játszadozott.

A pakisztáni származású Rizwan taxija már Deptford óta haladt egy kék rendőrségi páncélautó mögött. A kikötőben vett fel egy tengerésztisztet, és még legalább félórás út volt előtte. Az ilyeneket szereti. Jó zsíros fuvar.

A rendőrségi emblémát és „Police” feliratot viselő, kékre festett Saxon páncélautó volánjánál David Miller abbahagyta a fütyörészést, mert észrevette, hogy társa, Sheringham őrmester elszunyókált. Talán még a fáradhatatlannak mondott Paul Morgan is horpaszt ott hátul. Vele még gépkarabélyt is hozattak. Mi a fenének? Hadd pihenjenek, ez csak egy nyavalyás furikázás. A tárgy valahol hátul lapul, ahol a Saxon harcjármű korában a szállított gyalogság helye volt. Speciális diplomatatáskában, az egyik ülőhelyhez bilincselve.

Vajon mitől veszélyes? És ha már veszélyes, miért a British Museumba viszik? Miért nem máshová?

Robbanóanyag biztos, nem lehet benne, akkor tűzszerészeket vezényeltek volna ki hozzá. Ugyan mitől veszélyes? Lehet, hogy igazából nem is veszélyes, csak valami húgyagyú nagykutya fontoskodása miatt kell páncélkocsin szállítani.

Nem baj. Hamarosan odaérnek, a múzeumi fickók átveszik a küldeményt, utána visszaviszi ezt a tragacsot a rendőrségi garázsba, és remélhetőleg megint hónapokig nem látja. Annak idején a hadnagy vigyorogva közölte vele, hogy övé a főnyeremény, néha vezetheti ezt a förtelmet. Ő volt hülye, kár volt beírnia az önéletrajzába, hogy annak idején katonaként a harmadik gépesített hadosztályban szolgált, és egy Saxon páncélozott szállító harcjárművet vezetett. Le is csaptak rá, mint gyöngytyúk a zöld takonyra.

Tudta, hogy a Saxon voltaképpen nem egyéb, mint egy Bedford teherautó alvázra ügyetlenkedett közönséges pléh kasztni. A páncélja legfeljebb a szabványos 7,62-es gyalogsági fegyverek lövedékei ellen nyújt védelmet, bár ebben sem volt biztos.

A géppuskatornyot leszerelték róla, a Saxon most semmiféle beépített fegyverrel nem rendelkezett.

Ezt a tákolmányt eleve másodrendű harci járműnek építették. Legfőbb előnye, hogy olcsó és könnyen kezelhető. Annyira brit pofája van, hogy el sem lehetne téveszteni. Az erősen döntött frontrész, a nagyméretű, ronda hűtőrács és a jobboldali vezetőfülke annyira jellegzetessé teszi, hogy még a brit öreganyja sem tagadhatná le. Senki más a földkerekségen nem tudna ilyen rusnya formájú harcjárművet összegányolni.

Lassan maga mögött hagyta a körforgalmat, és az Old Kent Roadra fordult. Haladt tovább a Ring Road Square többszintű körforgalma felé.

A nagy fekete Audi mellett tagbaszakadt, fekete kabátos férfi állt. Még két méter feletti testmagassága mellett is szokatlanul nagy volt a feje. Mint egy kőszobornak. Ráadásul a nagy, széles arca olyan ijesztően kifejezéstelen volt, hogy megborzongott tőle, aki ránézett.

Felemelte a telefonját.

– A körforgalomból a Humphrey Street felé kell kijönnie.

Egyebet nem mondott. Remélhetőleg a gazemberek majd tudják a dolgukat.

Néhány száz méterrel arrébb a kék páncélautó lassított a körforgalom előtt. Két kocsival mögötte érkezett Rizwan taxija. Mary-Ann közben elunta a várakozást. Ő is a körforgalom felé tartott – az ellenkező irányból. John Powell járőrkocsija hárommal volt mögötte. Gary és Tim kedélyesen vitatkoztak a Humphrey street gyalogjáróján.

Woolf kioldotta a kocsi biztonsági övét. Felrántotta a fejére a fekete álarcot, és a Javelin után nyúlt.

– Mindjárt feltűnnek! – kiáltotta Rat.

Woolf kiugrott a kocsiból. Rutinosan maga mögé pillantott, ne legyen mögötte semmilyen kemény, falszerű objektum, ami a fegyver tüzét visszaverheti. Féltérdre ereszkedett, és felvette a Javelint.

Száz méterrel arrébb Mary-Ann nagyot nézett. Mi a fenét csinál ott az a pali? Filmet forgatnak? Lassított, lehúzta az ablakot, felkapta a telefont, és kissé ferdén tartva a férfi felé irányítva videózni kezdett.

Most tűnt fel a körforgalom kijárójában a Saxon jellegzetes, rácsos kék orra. Hatalmas pukkanás! Tűzcsóva csapott hátra a Javelin mögé. Két autó reccsenve csapódott össze. A rakéta süvöltve száguldott a páncélautó felé.

A Saxon vezetőfülkéjében David Miller csak egy kósza villanást látott. A következő pillanatban fülsiketítő dörrenéssel csapódott be a rakéta. Tűzlángok lobbantak az ég felé. A körforgalom fekete füstbe borult.

A Saxon eleje eltűnt a sötét ködben. A jármű összeroskadt. A mögötte jövő autó csikorogva fékezett.

Ekkor már mind a négy Chevy Suburban a közelben volt. Brutális tömegükkel autókat sodortak el, lökdöstek félre, és fekete álarcos férfiak tódultak elő belőlük. Az ordító, sikoltozó, sivalkodó emberek tömegével mit sem törődve rohantak a fekete ködbe burkolódzó roncs irányába.

– Hamar a lángvágót!

Woolf visszalökte a Chevy ablakán át a hátsó ülésre a Javelint, előhúzta az Uzit, és a kilőtt Saxon felé iramodott.

Onnan azonban hirtelen füstös-kormos emberalak bukkant elő tépett rendőregyenruhában. Woolf hátrahőkölt. Képtelenség, hogy ezek közül egy is életben maradt! Gyorsan az Uzihoz kapott. A következő pillanatban a rendőr gépkarabéllyal tüzet nyitott rá, valami a vállába nyilallt, és neki fedezéket kellett keresnie. A kurva életbe! Megsebesült! Érezte, hogy alig több egy horzsolásnál, de pokolian fájt. A rohadt életbe! Piszkos zsaruk!

A roncs hátuljából egy másik rendőr is előkerült, és pisztollyal több lövést adott le a közeledő álarcosok felé. Őrjöngő emberek rohangáltak a golyózápor peremén.

– Sebesült! – hangzott a Gólem fülhallgatójában. – Sebesült! Weasel megsebesült!

– Valaki vigye el! – üvöltött a behemót. – Vigyétek el, és vegye át tőle valaki a lángvágót!

Vad tűzharc folyt a körforgalom egész területén. A roncs hátuljánál harcoló rendőr egy percen belül felbukott, de a gépkarabélyos még mindig tüzelt. Szinte minden irányból sivítottak felé a lövedékek.

Pernye hullt, agresszív füst terjedt, kitört szélvédők üvegcserepei záporoztak, rémült emberek kiabáltak; minden csattogott, nyögött, hörgött, csikorgott, zúgott az ijesztő káoszban.

Mary-Ann figyelmét szinte teljesen lekötötte az őrült látványosság. Mibe keveredtem? Kiszállt az autójából, és a kocsi mögé bújva videózta a harcot.

Gary és Tim megtorpantak, és döbbenten nézték, mi történik a körforgalomban. Jószerivel semmi sem jutott el elsőre a tudatukig, csak hallották a hangzavart, és látták, ahogy füst gomolyog. Gary azonban a következő pillanatban már tisztán hallotta a fegyverropogást.

– Fegyveres támadás! – ocsúdott fel. – Gyerünk!

Vadul a sípjába fújt, és rohanvást indult a körforgalomban tomboló iszonyat felé.

– Rendőrség! Mindenki dobja el a fegyvert!

Fiatalabb társa meghökkenve bámult rá, majd kötelességszerűen utána indult!

– Londoni rendőrség! Mindenki dobja el a fegyvert!

A síp amúgy kellemetlenül éles és átható hangja beleveszett a lármába. Az autóikból kikászálódott, rémülten hangoskodó civilek mégis reménykedve nyitottak utat nekik.

A járőrkocsiban Graham őrmester előhúzta a fegyverét.

– Itt valami nagyon nagy baj van! Menj olyan közel, a-mennyire csak tudsz! Halló, központ!

John Powell lángoló roncsokat látott. Gépies nyugalommal kikerült néhány félrehúzódó autót. A járőrkocsi belemerült a fekete füstbe.

– Halló, központ! – üvöltötte John. – Sürgős erősítést kérünk! Fegyveres terrortámadás!

Rizwan beletaposott a fékbe. Utasa felriadt.

– Mi történt? – kérdezte a tengerésztiszt

– Mintha háború lenne! – A taxi közben már lassan tolatva próbált kikecmeregni a zűrzavarból. Rizwan kikapcsolta biztonsági övét, és a teljes felsőtestével hátra fordulva igyekezett kikormányozni a kocsit az ocsmány fekete füstből. Mögötte más autók is hátráltak már, de néhány másik sofőr a jelek szerint még mindig nem fogta fel, mekkora bajba jutott. – Valami nyavalyás terroristabanda, uram! – Rizwan csaknem beleszaladt egy szürke kocsiba. Fékezett, és helyesbített az irányon. Ha kijut innen, este kilencvenkilenc imádság elkántálásával fogja megköszönni Allah kegyelmét. – Kijutunk innen, uram!

– Nekem nincs fegyverem!

– Ha lenne, se menne vele semmire, uram!

A tagbaszakadt férfi dühödten rohant a körforgalom felé. Mit vacakolnak ezek a nyavalyások annyit? Miért nem vették még mindig elő a lángvágót?

Csattogás, csörömpölés, fegyverropogás, sikoltozás, fojtogató, sűrű pokolfekete füst.

Gary hangosan a sípjába fújt. Semmi haszna. A lármától még maga is alig hallotta. Mintha valami különösen alattomos ködben volna, a látótávolság néhány méterre szűkült. Hirtelen megpillantott egy fekete álarcot, majd a hozzá tartozó gazember széles gallérú bőrdzsekijének felső részét.

– Londoni rendőrség! Azonnal dobja el a fegyvert!

Mögötte Tim loholt.

– Londoni rendőrség! Fegyvert eldobni!

Gépfegyversorozatok terítették le mindkettőt.

Woolf közvetlen közelről bámult a Gólem ronda pofájába.

– Mit tátod itt a szád, fickó! Mars segíteni! Gyorsan a lángvágót!

– Igen, uram! – magában hozzátette: Hogy rohadnál meg!

A tagbaszakadt férfi szétnézett. Mi van? Az a ribanc videózik?

Graham őrmester kiugrott a járőrkocsiból, és előre szegezte a fegyverét.

– Rendőrség! Senki ne mozduljon!

Gépfegyverlövedékek zúzták szét a mellkasát. Powell a gázba taposott. Neki akart menni a gyilkosoknak. Nagy csattanással rohant bele valami, a füstben felismerhetetlen járműbe. Fegyverrel a kezében ugrott ki a kocsiból, és vaktában tüzelt arra, amerről a gépfegyvert hallotta. Aztán végleg betakarta a füst.

Rizwan kikormányozta az autót, de még mindig tolatva haladt visszafelé. Utasa megkövülten bámult kifelé az ablakon.

– Kapaszkodjon, uram! Megfordulunk!

– Hamar a lángvágót! Mit késlekedtek?

Alig hallották az utasításokat. Szemüket a sűrű füst, fülüket a csörömpölés, sikoltozás hangzavara akadályozta az értékelésben.

– Itt Hyena! Megszűnt az ellenállás! Gyerünk a lángvágóval!

Mary-Ann figyelmét teljesen lekötötte a groteszk rettenet. Igyekezett minél jobb felvételt készíteni. Talán senkinek sem lesz filmje erről az őrületről! Mi az ott? Lángvágó? Talán közelebb kéne menni.

Hirtelen megragadták a hajánál fogva. Erős kéz emelte fel, és verte a fejét az autójába. Iszonyú ütés volt, elveszítette az eszméletét.

A Gólem teljes erőből a földhöz csapta a lány telefonját. Utána széttaposta a darabjait. Mit képzelt ez a mocskos ribanc?

A Gólem visszarohant az Audihoz.

Ekkor azonban már minden irányból szirénák hallatszottak. Hangjuk egyre jobban betöltötte a teret.

– Gyorsan a lángvágóval! A Gólem várja a csomagot!

A tagbaszakadt férfi a kocsija mellett állva figyelt. Még mindig nem szabadították ki a csomagot abból a bádog kaszniból.

Fülelt. Szirénák. Egyre közelednek. Több tucat kocsi, vagy még több. Egyéb zaj is. Helikopterek.

Akkor vége. Ha valamelyik fogságba esik, nyilván elfecsegné, mi volt a támadás célja. Jobb, ha mind elszelel, amilyen gyorsan csak tud.

– Itt Bison! Akció lefújva! Mindenki vonuljon vissza! A sebesülteket egy-egy ember menekítse!

Higgadtan beszállt az Audiba.

– Indulás! – mondta az albínó sofőrnek.

A kocsi kilőtt.

A következő pillanatban tizenöt kormos figura hagyta el a halálos káosszá vált körforgalmat. A füst tovább terjedt, a lárma nem csillapult.

Három perc múlva testpáncélos, fegyveres kommandósok osztagai zárták le a körforgalom, a lángoló, füstölgő mészárszék területét. Néhány percen belül a tűzoltók is megérkeztek.

Újabb tizennyolc perc elteltével érkezett a helyszínre a frissen borotvált, ragyogóan elegáns Edward James Bennington főfelügyelő. Gyönyörű, fekete kasmír télikabátot viselt. Alatta élesre vasalt, halszálkás sötét öltönyt. A lábán fekete Prada cipő. Fején vadonatúj, Arhangelszkből érkezett hófehér usánka. Most tette fel először.

A főfelügyelő óvakodott a füstös-koszos helyszín közelébe menni. A beosztottjait ellenben odaparancsolta.

A zűrzavar közepében épségben maradt a szétlőtt Saxon testének hátsó része. Az ülésekhez bilincselt különleges diplomatatáska nem sérült meg.

– Itt Bison!

– Hallgatlak, szolgatudat!

– Nem sikerült elragadni a téridő-manipulátor darabját.

– Legalább megsemmisült?

– Nem.

– Az bennszülött harcosaid még nálad is ostobábbak, szolgatudat.

– Mit tegyek, nagyméltóságú célklón? Szervezzek újabb támadást?

– Egyelőre ne. Inkább figyeltesd. Hátha felbukkan a közelében valamelyik tévelygő majom.

– A majmokon tudatkasztrálást kell végeznem, nagyméltóságú célklón?

– Nem. A majmok, mihelyt a lázadókról vagy lázadónőkről információt adtak, azonnal megsemmisítendők közvetlen fizikai beavatkozás nélkül!

– Igenis, nagyméltóságú célklón!

1.

Inverness, Skócia

2023. december 18.

Valami volt a postaládában. Walter áttette a csomagokat a bal kezébe, kinyitotta a postaládát. Fehér boríték. Feladó nincs. Csak a neve:

MR. WALTER LORIMER

nyugalmazott detektív főfelügyelő

Csak ennyi. Cím sincs.

Walter a kabátja belső zsebébe csúsztatta a borítékot, aztán bezárta a kiskaput, és megindult csomagjaival a bejárat felé.

Valami protokolláris dolog lehet. Meghívó, vagy értesítő. Valamit felavatnak, valamiről megemlékeznek. Esetleg valamilyen évforduló. Ha meghívó, akkor nyilván már januárra szól. Majd megnézi, ha ráér.

Futár hozhatta. Derék fickó lehet, ha megtalálta. Némelyik ismerős is nehezen bukkant rá korábban. Volt, aki keresztül-kasul többször is végigment a Kingsmills Roadon, mire valaki útba igazította.

Nyugalmazott detektív főfelügyelő. Hm. Itt, Inverness városában ki tudja ezt? Talán senki. A küldönc mégis megtalálta.

Annak idején Elizabeth ötlete volt, hogy költözzenek vissza a Felföldre, de egy olyan városba, ahol korábban egyikük sem élt.

Kinyitotta az ajtót, belépett az előszobába. Elmosolyodott. Mindenütt karácsonyi díszek. Bent a nappaliban a kis feldíszített fenyő. Minden éppen úgy néz ki, mintha Elizabeth még élne…

Walter nagyot sóhajtott. Éppen három éve múlt. Akkor is karácsonyra készültek. Walter telefonon elmesélte a feleségének, hogy először díszítette fel egyedül karácsonyra a házukat úgy, ahogy Elizabeth szokta. Alig várta, hogy megmutathassa az asszonynak.

Elizabeth Koppenhágában volt, egy nemzetközi régészeti konferencián. A repülőtérről telefonált. Akkor beszéltek utoljára…

Repülőszerencsétlenség…

Walter szinte félőrült volt a fájdalomtól. Több ezer hajó és több száz repülőgép kutatott a járat utasai után hiába. Semmit sem találtak. A legapróbb roncsdarabot sem. Walter a megtakarított pénzéből hajót bérelt, és addig járta a ködös, fakó, zord tengert, amíg tartott a pénze. Semmit sem talált. A legapróbb nyomot sem.

Később, mint hozzátartozó, megkapta a kutatást lezáró kurta jegyzőkönyv egy példányát.

„A repülőgép feltehetően a tengerbe zuhant, és elmerült. Túlélők nincsenek.”

Összerázkódott az emléktől. Bárki mondhatja, hogy Elizabeth földi maradványai valahol az Atlanti-óceán mélyén pihennek, ő azonban nem hiszi. Nem hiszi, és nem fogadja el. Valami nem stimmel ezzel a repülőszerencsétlenséggel.

Körülnézett. Most már végképp egyedül maradt. A kutyát három hónapja temette el a kertben. Kerítsen valami bohókás kutyakölyköt? Nagy felelősség. Ha meghal, mi történik a nyomorult kis jószággal?

A szépen feldíszített kis fa a nappali mélyén ragyogott. Walter gondosan letette a csomagjait, a fogasra akasztotta a kabátját, és nekilátott, hogy a csomagokból kipakolja az élelmet.

Harmadik karácsonya Elizabeth nélkül. Végig egyedül lesz, és senkit sem akar maga mellett tudni, csak az asszony szellemét. Vele fog társalogni.

A fiai?

Vállat vont. Azoktól legfeljebb egy e-mail várható. Vagy inkább egy kurta SMS. Az egyiknek a világában csak számítógép létezik, a másikéban meg csak repülés. Akkor sem jártak haza, amikor az anyjuk még élt.

John állítólag a világ legjobb számítógép-szakemberei közé tartozik. Walter vállat vont. Talán. De az is lehet, hogy nem. A világ számos részén teszteli a legfejlettebb rendszereket. Mint hacker. Neki kell megvizsgálnia, be lehet-e hatolni a rendszerbe. Ő mindig behatol. Ettől boldog. Bárki bárhogyan védelmezett rendszerét képes feltörni.

Talán sohasem fog megházasodni. Időnként együtt él mindenféle nőkkel, de néhány hónapnál tovább egyik sem bírja ki. Hamarosan jön a következő. John csaknem negyvenéves, ideje volna, hogy végre benőjön a feje lágya. Talán a számítógép-mánia miatt maradt ilyen túlkoros kamasz.

Hatalmas pénzeket keres. Nagy lábon él. Gyakran hencegett is.

– Apa, szükséged van pénzre? Adok neked, amennyi csak kell!

Walter ilyenkor mindig megcsóválta a fejét.

– Van annyi pénzem, amennyi nekem kell. Amire vágyom, azt nem akarod nekem megadni. Unokát.

Ilyenkor aztán mindig be is fejeződött apa és fia társalgása.

Richard meg állandóan repül, mint valami hiperaktív varjú. Királyi Légierő. Alezredes, ha azóta nem kapott magasabb sarzsit. Ki tudja, éppen melyik támaszponton. Jó egy éve nincs hír róla. Egy F-35-ösökből álló harci repülőszázad parancsnoka. Ha azóta magasabb beosztásba nem helyezték.

– Így van ez, Elizabeth – dörmögte Walter –, valamit biztos rosszul csináltunk. A szüleink és a nagyszüleink idején növekedett a család. Nálunk meg pusztul.

Letelepedett a fotelbe. Előtte a számítógép. Jobbra a televízió. Egyszerre szokta üzemeltetni a kettőt. Meg még olvasni is. Öt-hat könyv is oda volt készítve a karosszéke mellé.

Már csaknem beüzemelte a számítógépet, amikor eszébe jutott valami. Miről feledkezett el? Néhány pillanatig gondolkodott. A boríték.

Felállt, kiment az előszobába. A Westbury kabát belső zsebéből előkotorta a fehér borítékot. Visszament a nappaliba, kényelmesen elhelyezkedett a karosszékben. Lássuk, mit avatnak, vagy miről emlékeznek meg.

A borítékban csak egy fehér üzenőkártya volt.

Tisztelt Főfelügyelő Úr!

Sir Henry George Duncan Wilmington tengernagy úr, Earl of Sandford tisztelettel meghívja Önt Grandfather's Pine Forest nevű birtokára.

A tengernagy úr szeretne Önnek olyan, jelentős jövedelemmel járó megbízást adni, amely kifejezetten igényli az Ön óriási bűnüldözési tapasztalatát és szakértelmét.

Kérem, mihamarabb vegye fel velem a kapcsolatot!

E-mail-cím és telefonszám.

Tisztelettel:

Douglas James Edward Duggan

A Grandfather's Pine Forest birtok igazgatója

Walter hitetlenkedve meredt a levélre. Vajon mit akarhatnak tőle? Ráadásul éppen ilyenkor, karácsony előtt.

Wilmington tengernagyról harminc-negyven évvel korábban sokat hallott. A sajtóban is gyakran szerepelt. A haditengerészet magas rangú tisztje volt. Talán a főparancsnoka. Azt azonban nem tudta róla, hogy az admirális egyben Sandford grófja is.

Walter egyelőre a jobb oldali könyvkupac tetejére tette a levelet, és gyorsan beüzemelte a számítógépet. Rákeresett az admirálisra.

„Sir Henry George Duncan Wilmington, Sandford harminckettedik Earlje. A Királyi Haditengerészet admirálisa, jelenleg nyugállományban.”

Az admirális már nem lehet fiatal. Nem is az.

„Született 1941. január 21-én.”

Egy nyolcvanhárom esztendős tengernagy. Vajon mit akarhat? Walter utánanézett a birtoknak is.

„Grandfather's Pine Forest. Birtok Londontól hetven kilométerre. Tulajdonosa Sandford Earlje.”

Walter hátradőlt a karosszékben, és gondolkodott. Vajon mit akarhat tőle a tengernagy? Talán gyilkosság történt a családban, és bizalmas nyomozást várnak el tőle? Alighanem erről lehet szó.

Évek óta nem irányított már gyilkossági nyomozást. El lehet azt felejteni? Aligha. Ahogy a kerékpározást sem. Ha elfelejtette volna, nem jönnének hozzá Londonból évente kétszer-háromszor tanácsot kérni. Ahogy legutóbb Price főfelügyelő, aki pedig korábban leszólta őt. Amikor megakadt, mégiscsak eljött hozzá Invernessbe. Előtte telefonált. Csaknem könyörgött. Mikor is volt ez? Pár hónapja. Októberben.

Karácsonykor általában szüneteltetni szokta a nyomozást, ha csak nem volt az ügy valamiért pokoli sürgős. Igazából csak Elizabeth kedvéért tartott szünetet.

Vajon mit szólna hozzá?

Behunyta a szemét. Látta, ahogy az asszony ránéz. Abban a prémes sapkában volt, amiben annak idején Koppenhágába elutazott.

– Attól még veled leszek, Walter! Ha nyomozni hívnak, menj! Nyomozz! Ne savanyodj itt egyedül!

Walter újra maga elé tette a levelet, és tárcsázta a megadott telefonszámot. A harmadik csörrenésre felvették. Férfihang.

– Earl of Sandford rezidencia!

– Walter Lorimer vagyok Invernessből!

– Örvendek, főfelügyelő úr! Martin Newman vagyok, az ügyeletes. Kapcsolom önnek az igazgató urat! Már várja a hívását!

Apró kattanás, utána kellemes karácsonyi zene. Nem tartott tovább három-négy másodpercnél. Akkor újabb, a korábbinál öblösebb férfihang szólalt meg.

– Duggan!

– Üdvözlöm! Walter Lorimer vagyok Invernessből!

– Örülök, hogy felhívott, főfelügyelő úr. Sir Henry szeretné önt vendégül látni az igazgatásom alatti birtokon. Úgy tudom, a meghívás azonnali hatályú, hónapokra, esetleg annál is tovább szól.

Walter ezen úgy meglepődött, hogy felelni is elfelejtett.

– Egy repülőgép áll készenlétben - folytatta a birtok igazgatója –, hogy önt Invernessből idehozza.

– Azt írták, a tengernagy úrnak megbízása van a számomra.

– Ez pontosan így van, uram.

– Mondana erről valami konkrétabbat?

– Nem vagyok rá felhatalmazva, uram!

– A repülőgép?

– Amennyiben nincs semmiféle időjárási anomália, néhány percen belül elindulhat önért, uram.

Walter Lorimer szinte szédült.

– Számíthatunk önre, uram?

Walter köhintett egyet. Miért ne?

– Igen, számíthatnak!

– Köszönöm, uram! Visszahívom önt, mihelyt a repülőgép elindult.

Walter szétnézett a nappaliban. Jó régen volt már, amikor utoljára csomagolt magának hosszú útra. Igazából az ilyesmit mindig is Elizabeth csinálta. Csak akkor pakolt ő, amikor hajóval indult az asszony keresésére.

Több hónap? Miről lehet itt szól?

Még csak éppen előszedett néhány zakót, nadrágot, pulóvert, kabátot, cipőt és egyebet, amikor újra megcsörrent a telefon.

– Duggan! Két óra múlva érkezik az invernessi repülőtérre önért a gépünk, uram!

Walter azon kapta magát, hogy igyekeznie kell. A repülőtér a várostól jó félórányira van. Furcsa lenne, ha az a gép előbb megtenné a csaknem 450 mérföldet, mint ő a rövid autóutat.

Gyorsan összecsomagolt. Több hónap? Bőségesen tett ruhaneműt. A nagy számítógépet kikapcsolta, a laptopot azonban betette a táskába, és a bejárati ajtóhoz vitte az utazótáskák mellé. Jól jöhet.

A könyvkupacot is elcsomagolta. Akármivel is foglalkozik majd, olvasni akkor is szeretne. Főleg, ha hosszabb időre távozik. A könyvek nehezek, de a kocsi majd elbírja őket. Utána meg a repülőgép.

Mire végigjárta a házat, és mindent ellenőrzött, ideje volt indulni.

Az invernessi repülőtéren garázst bérelt már hosszabb ideje. Évek óta nem használta már, de tovább fizette. A jövő évi bérleti díjat is elutalta már. Most nagyon jól fog jönni.

Nagy nehezen mindent bepakolt az öreg Fordba.

Esős, vizes volt az út, itt-ott hófoltok. Közelgett a téli alkonyat.

Könnyű volt a kocsival beállni a garázsba, a csomagokat cipelni azonban annál nehezebb. Már attól tartott, alaposan meg fog izzadni, amikor két tengerész egyenruhát viselő fiatal férfi toppant elé egy kis repülőtéri targoncával.

– Lorimer főfelügyelő úr?

– Az vagyok!

– Matthew vagyok, a repülőgép kapitánya! – A nagydarab csontos férfi ázsiai származású társára mutatott: – Ő pedig Kim, a másodpilótám!

– Szabad a csomagjait, uram? – kérdezte az ázsiai, és azzal már ki is kapta Walter kezéből a bőröndöket, és minden erőlködés nélkül elhelyezte őket a targoncám.

– Jöjjön, uram!

A repülőgép egy Cessna Citation Mustang volt. Egy üzleti légitaxi.

– Sajnos utaskísérőnk nincs, uram, de egy-egy termoszban talál kávét és teát. A tengernagy vacsorával várja.

Hihetetlenül kényelmes volt a gép kabinja. Walter egyedül terpeszkedett a négy utasnak elegendő helyen. Belesüppedt a puha bőrülésbe. Olvasni szeretett volna, de szinte azonnal elnyomta az álom. Végigaludta az egész utat.

– Mindjárt leszállunk, uram! – érintette meg a karját Kim.

Walter szinte kótyagosan nézett szét. Odakint teljes sötétség.

– Melyik repülőtér?

– A Grandfather's Pine Forest saját repülőtere, uram.

Ahogy kiszállt, tüstént érzékelte a csípős esti hideget, és a mindent elárasztó friss fenyőillatot. Mélyet lélegzett. Mire szétnézett, ki is rakták a csomagjait.

Hatalmas Bentley Arnage várta. A színe fekete vagy sötétszürke lehetett, a sötétben nem tudta kivenni.

– Archibald vagyok, uram, a sofőr! Méltóztassék beszállni!

A csomagjaival egy másik autó indult a mindössze néhány száz méternyire lévő kivilágított épületcsoport felé.

Walter Lorimer kihúzta magát a luxusautó hátsó ülésén. Fejedelmi fogadtatás! Még csak hasonlóban sem volt része soha.

Az autó csöndesen gördült a főbejárat elé. Beállt egy oszlopos építmény alá, amely éppen úgy nézett ki, mint a XIX. századi színházak kocsibeállója. A hölgyek és urak meg ne ázzanak. Feltehetően pontosan ugyanez volt a funkciója.

– Parker vagyok, a főkomornyik! – lépett elé egy barátságos arcú, igen elegáns, ősz hajú ember. – Erre parancsoljon!

Hosszú folyosón vezette Waltert. Mögötte néhány ember hozta a csomagokat.

– A lakosztálya, uram. Kérem, hozza rendbe magát. Átöltözni nem szükséges.

Walter egyik ámulatból a másikba esett. Hatalmas, pazarul berendezett lakrészben találta magát. A kastély egyik hosszan kiugró rizalitjában volt, külön bejárattal.

– Harold lesz az ön inasa, uram! – mutatott be a vendégnek egy libériás fiatalembert Parker.

Kísérőik akkurátusan kipakolták Walter csomagjait, a ruhákat gondosan elhelyezték a szekrényekben. Egy részüket visszatartották.

– Ezeket azonnal kivasaljuk, uram! – lépett elő egy középkorú hölgy. – Emma vagyok! Kérem, a napi szennyesét mindig helyezze a szürke kosárba! – meg is mutatta. – A fehér kosárban minden reggel tiszta ruha fogja várni. A felső rekeszben a fehérneműk, alul a többi.

A jókora nappali láthatóan dolgozószobának volt berendezve. Középen nagy asztali számítógép, előtte magas, főnöki forgószék. Kétoldalt polcok.

A szemközti falat a mennyezetig könyvespolcok borították. Parker elcsípte Walter tekintetét.

– A könyvárat a tengernagy utasítására rendeztük be önnek, uram. Szükség lehet rá a munkájához.

Volt még egy különálló könyvespolc is. Körben tele az is könyvekkel. A tetején fehér tábla fekete felirattal:

AMARNA-KOR

Walter meglepetten nézte. Miféle munka vár itt rá?

– Tudjuk, hogy dohányzik, uram – fordult hozzá újra Emma, a házvezetőnő. – Ha kérhetem, itt szíveskedjék!

Apró különálló dohányzó szobácska volt kifelé nyíló ajtóval és ablakokkal, gondosan előkészített hamutartókkal. Egy polcon nyolc-tíz karton cigaretta. Walter szeretett volna tüstént rágyújtani, de elvetette. Nem akarta megvárakoztatni a házigazdáját.

Közben a személyzet végzett a kicsomagolással. Szinte hangtalanul hagyták el a lakosztályt.

– Kint megvárom, uram! – mondta a főkomornyik, és rácsukta az ajtót.

Nem szükséges átöltözni? Walter úgy döntött, valamelyest mégis. Előkereste az egyik legjobb fekete selyemingét, hozzá való mellénnyel. Utána a szekrénybe nyúlt, és szinte azonnal megtalálta, amit keresett. A sötétzöld Harris Tweed zakó. Ide most az való. Gyorsan magára kapta. A zsebébe cigarettát és öngyújtót tett. Magában konstatálta, hogy itt sokkal tágasabb helyen vannak a ruhái, mint odahaza.

– Mehetünk, uram?

– Igen!

Jó száz métert mentek visszafelé a folyosón. Aztán a főkomornyik balra intett.

– Erre parancsoljon, uram!

Újabb előszoba után kisméretű ebédlőben találta magát. Szemben az asztalnál ült a ház ura. Walter jöttére felemelkedett, és a vendége elé sietett.

– Köszönöm, hogy elfogadta a meghívásomat, főfelügyelő úr!

Wilmington tengernagy patyolattiszta egyenruhában volt. Rövidre nyírt galambősz hajat, és ugyanilyen, bár jóval bozontosabb pofaszakállat viselt. Korához képest szokatlanul ruganyosan és frissen mozgott. Jó fejjel magasabb volt Walternél.

– Right Honourable! – dadogta kézfogás közben Walter.

A tengernagy elmosolyodott.

– Elegendő a Sir Henry! Vagy a tengernagy!

Walter sután bólintott.

– Maga még rá se gyújtott Inverness óta?

Walter ismét bólintott, az admirális azonban választ sem várva a vállára tette a kezét.

– Magam csak étkezések után szoktam, de most kivételt teszünk! Jöjjön!

Maga előtt terelte. Hasonló kis dohányzó helyiségbe vitte, mint ami Walter lakosztályához is tartozott, de itt jóval nagyobbak voltak az ablakok.

– Ezt vegye fel! – vastag csuklyás tengerészköpenyt adott a vendégnek, maga pedig fürgén belebújt egy másikba.

A hamutartó mellett megtömött pipa várakozott. A tengernagy kinyitotta az egyik hatalmas ablakot, és meggyújtotta a pipáját. Walter előkotort a zsebéből egy cigarettát, és rágyújtott.

– Nagyon fontos feladattal szeretném önt megbízni, főfelügyelő úr.

– Szabadna tudnom, hogy…

– Mindent a maga idejében! Hogy utazott?

Walter néhány szóval beszámolt az útról. A tengernagy udvariasan végighallgatta. Néhol közbekérdezett. Utána kimutatott a parkba.

– Csupa hatalmas szál fenyő. A családom egyik tagja az első világháború után rettegni kezdett a légitámadásoktól. Azt eszelte ki, hogy az egész birtokon fenyőfákat telepít. Hogy a levegőből egyetlen épület se legyen látható se nyáron, se télen.

Ez volt hát a birtok nevének magyarázata. Walter elraktározta az információt.

– Jöjjön! Menjünk vacsorázni.

Kettesben ültek le a kis ebédlőben. Walter rájött, hogy farkaséhes. Örömmel látott neki az étkezésnek. Házigazdája úgyszintén.

– A munkája akár évekig is eltarthat, főfelügyelő úr.

– Megtudhatnám, uram, hogy…

– Mindent a maga idejében. Ön most fáradt. Előbb alaposan pihenje ki magát. Majd a reggeli mellett megbeszéljük. Amennyiben elfogadja az ajánlatomat, ebédre kijön hozzánk Londonból az unokám, Lady Pemberton. Fontos mondanivalója lesz az ön számára a munkájával kapcsolatban.

Walter mégiscsak szeretett volna még kérdezni, de Sir Henry belefojtotta a szót. Remek anekdoták egész sorát mesélte aktív tengerésztiszt korából, és ezekkel többször is megnevettette a vendéget. Walter eddig szigorú és sótlan intézménynek képzelte a Királyi Haditengerészetet. Még sohasem hallott róla egyszerre ennyi – valóban szórakoztató – történetet.

– Valamit azonban most azonnal meg kell tudnia, főfelügyelő úr! – mondta vacsora végeztével a házigazda. – Jöjjön!

Személyesen kísérte vendégét a kastély egy másik részébe. Benyitott egy ajtón. Bent legalább két tucat kopott tengerész egyenruhát viselő ember tartózkodott. A helyiség tele volt, számítógépekkel, valamint sok egyéb technikai berendezéssel. Mint egy stúdió. Vagy mint valami vezérkar. A bent dolgozók nem álltak fel a tengernagy jövetelére.

– A biztonsági központunk!

Jöttükre szálas termetű, sötétbőrű, igen erőteljes férfi jött elő a helyiség belsejéből.

– Raymond, a biztonsági főnököm! – mutatta be a tengernagy. – Magukra hagyom önöket. Jó éjszakát! Reggelinél mindent megtud! – azzal elsietett.

A szép szál biztonsági főnök Walterre mosolygott.

– Szólítson Ray-nek!

Walter ösztönös bizalmat érzett. Ray roppant masszív megjelenésű, megnyerő mosolyú ember volt. Walter úgy gondolta, nigériai származású lehet.

– Jöjjön egy pillanatra!

Walter követte a biztonsági főnököt. Átszelték a termet. Egy helyen zárt láncú kamerarendszer mögött ültek az ügyeletesek. Műszerek villogtak itt is, ott is. Ray a terem végében álló helyiségbe vezette a volt főfelügyelőt. Ez apró vezetői dolgozószoba volt számítógéppel, hatalmas forgószékekkel, telefonokkal. Hátul egyszerű katonai vaságy.

– Foglaljon helyet!

– Köszönöm, Ray! Kérem, szólítson Walternek!

A biztonsági vezető a másik forgószékbe huppant.

– Én kértem, hogy beszélhessek önnel, főfelügyelő úr!

– Walter!

– Walter! Pontosan tudom, milyen feladattal akarja önt megbízni Sir Henry. Beszéltünk róla.

Walter meg akart szólalni, de Ray finom mozdulattal leintette.

– Egyelőre semmit sem mondhatok önnek. Legfeljebb annyit, részem volt benne, hogy Sir Henry erre a feladatra éppen önt választotta.

– Ismerjük egymást valahonnan?

– Nem, Walter, eddig még nem találkoztunk. Én azonban elolvastam a Scotland Yard összes igazán fontos nyomozási jegyzőkönyvét évtizedekre visszamenően. Nagyon megtetszett az ön kitartása, és kiválónak találtam a módszereit. Ön a feladatra a legalkalmasabb ember.

Walter nagyot sóhajtott. Mi a fene lehet a feladat?

– Tudnia kell, Walter, hogy a birtokon teljes biztonságban van.

– Biztonságban?

– Úgy gondolom, ez a probléma, ha ön komolyan belevág a munkába, nagyon komoly formában fog felmerülni. Tudnia kell, hogy több tucat harcedzett volt tengerészgyalogos védelmezi a birtokot, kiválóan felfegyverezve. Ha szükség lenne rá, még hatásos páncéltörő és légvédelmi eszközökkel is rendelkezünk, bár az – elmosolyodott – merőben illegális.

Walter kérdezni akart.

– Kérem, ne szakítson félbe! Ha ön szükségét látja, itt bárkinek menedéket adunk. Ön idehívhat bárkit, nem kellemetlenkedünk neki, de figyelni fogjuk. Ha ön felkér bennünket, figyelni fogjuk, ha arra kér, védelmet adunk neki.

– Értem.

– Ha ön bárhová megy, kísérjük, vagy követjük. Ahogy kéri. Ha arra van szükség, egy csapat tengerészgyalogos azonnal beavatkozik az ön védelmében, de tudnunk kell, hogy merre jár.

– Attól tartok, nem érti, Walter. Egyelőre nem vagyunk veszélyben, ha azonban ön munkához lát, veszélybe kerülhetünk. Ön is, Sir Henry is, mi is.

– Azt hiszem, kezdem érteni.

– Kérem, legyünk állandó kapcsolatban. Mi ellátjuk önt minden olyan elektronikus eszközzel, ami a közvetlen kapcsolattartáshoz szükséges.

Elegáns karórát vett elő.

– Kérem, viselje ezt. Nem különösebben márkás, de annál hasznosabb. Látszólag egyszerű mechanikus szerkezet. Valójában rendkívül pontos kvarcóra. Helyzetjelző van beépítve. Ha viseli, mindig pontosan tudni fogjuk, hol tartózkodik. Ha a kis felhúzó kereket erre a pontra állítja – megmutatta –, hallani fogjuk, amit mond, és ami ön körül történik.

Walter szinte megkönnyebbült.

– Annak idején, gyakorló rendőr koromban, nagyon örültem volna egy ilyen szerkezetnek.

– Most is jó hasznát fogja venni. Fegyvere van?

– Leadtam, amikor nyugdíjba vonultam.

– Pótoljuk.

Benyúlt egy fiókba, és előhúzott egy vadonatújnak látszó SIG Sauer P226 márkájú pisztolyt tartalék tárakkal és hónaljtokkal együtt.

– Ezt tegye el. Bőven adok még hozzá lőszert. A lőterünkön bármikor gyakorolhat vele.

– Ez illegális.

Ray a képébe vigyorgott.

– Nem érdekel. Szüksége lehet fegyverre.

– Még el sem fogadtam a tengernagy ajánlatát.

– Nagyon félreismerném magát, ha nem fogadná el.

– Már nincs fegyverviselési engedélyem.

Ray rántott egyet a vállán.

– Azért nem adok magának gépkarabélyt. Hatásosabb a pisztolynál, de az első Bobby kiszúrná. Ha a rendőrség kellemetlenkedne, azt Sir Henry elintézi. Mostantól legyünk állandó kapcsolatban, Walter.

Később a lakosztályában Walter hosszan nézegette a könyvespolcot. Különösen az AMARNA-KOR feliratot viselő különálló részt. Észrevette, hogy a sok könyv alatt, a legalsó polcon tömött dossziék sorakoznak. Legfelül egy bordó kötésű, keresztben a többin. Nyilván a hangsúly kedvéért. Miféle munkához lehet ezekre szüksége?

Azt hitte, egész éjjel nem tud majd aludni. Percek alatt álomba merült.

2.

Nápoly, Olaszország

2023. december 18.

A kis torony három méterrel nyúlt a házak fölé. Az bőven elég. A férfi ezért választotta annak idején ezt a házat, csaknem a város szélén. Ez a magasság éppen annyit ér, mintha egy háromezer méteres hegy csúcsára kapaszkodna fel – és jóval kevésbé feltűnő.

Eljött az idő. Kalapban és télikabátban ment fel a lépcsőn. Egyedül volt. A nő, akit iderendelt, csak egy félóra múlva fog megérkezni. Addig bőven van ideje leadni az üzenetet.

Ilyenkor télen könnyebb, mert gyorsan lemegy a Nap. Csak akkor hajtható végre, ha egyáltalán nincs napsütés.

Gondosan kinyitotta az ablakot. Az eszköz egy régimódi kredenc mélyén lapult. Senki emberfia meg nem tudná mondani, hogy micsoda. Valami furcsa dísztárgynak vélnék. Akár az utcára is kimehetne vele, de azt mégsem tette.

Nyugodtan beállította. A bíbor felületre most nincs szüksége. A fekete csak akkor kellene, ha hirtelen kéne áthelyeznie magát a téridőben. Semmi sem fenyegeti, a kötelessége viszont most ehhez a téridőhöz köti. Marad a szürke. A nyomatékosított időszinkron színe.

Kezét a szürke gombsoron tartva gondolta el az üzenetet.

Herwog szolgatudat Brzawillan nagyúrnak!

A küldetés teljesítése folyamatos.

Fekete érintésből érkező lázadó felbukkanása négyszáz itteni napon belül várható. Megsemmisítésének feladata nyugtázva.

Lázadó tudatok érkezése a bíbor érintésből két-három itteni esztendőn belül várható. Ennél pontosabb becslés egyelőre nem adható. Megsemmisítésük feladata nyugtázva. Az érvényes gyermekszülési engedéllyel rendelkező nők megsemmisítésének parancsa külön nyugtázva.

Gamareth célklón irányítása alatt az expedícióban részt vevő összes szolgatudat ebben a téridőben tartózkodik.

A küldetés teljesítése folyamatos.

Herwog szolgatudat itteni időfogalmak szerinti harminc másodpercig várja a választ.

Levette a kezét a gombsorról, és könnyedén átállította a kis berendezést. Az előírt harminc másodpercig várakozott. Mivel semmi sem történt, nyugodtan összecsomagolta, és visszatette a helyére a szerkezetet.

Egyáltalán nem izgatta, hogy bő tíz esztendeje sohasem kapott választ. Brzawillan nagyúrnak ezer fontosabb dolga lehet annál, mint hogy feleljen egy közönséges szolgatudatnak. Majd válaszol, ha szükségét érzi.

Gamareth célklón sem aggódik különösebben az elmaradt válaszok miatt, legalábbis nem jelezte.

Elindult lefelé a lépcsőn. Ez a Föld nem is olyan rossz hely. Legalábbis ez a téridőszakasz. Eltekintve attól, hogy a politikusok zöme idióta, akik folyton háborúznak valahol, és őrültségeket mondanak, a bolygó egészen élhető. Ha egyszer arra szánná el magát, hogy leveti magáról a szolgatudat státuszt, akár itt is maradhatna.

Ez azonban lehetetlen. Brzawillan nagyúr másodperceken belül megtalálná a világmindenség bármelyik sarkában. Úgy járna, ahogy azok fognak hamarosan.

3.

Grandfather's Pine Forest, Anglia

2023. december 19.

Reggel enyhe, csaknem tavaszias idő volt. Walter az ablakon kinézve megállapította, hogy egyáltalán nincsenek hófoltok.

Szinte azonnal kopogtak az ajtón.

– Sir Henry tíz perc múlva reggelire várja önt, uram!

– Köszönöm!

Ideje volt készülődni. Walter gyorsan rendbe szedte magát, felöltözött, megborotválkozott, magára vette újra a sötétzöld Haris Tweed zakót, és kilépett a folyosóra. A Harold nevű inas ugyanabba a kis étkezőbe kísérte, ahol előző este vacsoráztak.

A tengernagy most is uniformisban várta.

– Jó étvágyat kívánok, főfelügyelő úr!

A második falatnál Walter felnézett.

– Várom az ajánlatát, uram!

– Éhgyomorra nem kötünk üzletet, főfelügyelő úr! Majd pipa és cigaretta mellett.

Étkezésnél az időjáráson kívül egyébről nem esett szó. Főleg a tengernagy beszélt, Walter csak néha szólalt meg.

Utána ittak egy pohár whiskyt.

– Jöjjön!

A tengernagy a tegnapi dohányzóhelyiségbe invitálta vendégét.

Walter csodálkozva nézett szét. A szoba most jóval nagyobbnak tűnt, mint tegnap. Középen valóságos tárgyalóasztal díszes hamutartókkal. Mellette nagy méretű posztamens vagy vitrin kék terítővel letakarva.

Ismét felvették a vastag tengerészköpenyeket. Most nem a tengernagy, hanem Parker nyitotta ki a nagy ablakot. Utána a főkomornyik meghajolt, és diszkréten távozott.

– Most jön az üzlet, főfelügyelő úr!

– Kíváncsian várom, uram!

Wilmington tengernagy hosszan tanulmányozta vendége arcát, mielőtt megszólalt volna. Walter várakozásteljesen hallgatott.

– Hallott már valaha a fáraó átkáról, főfelügyelő úr?

– Igen – szaladt ki Walter száján, de rögtön el is csodálkozott. Mi köze lehet ahhoz a tengernagynak? Csak nem ezért van itt?

– Mit hallott róla?

– Ez egy száz évvel ezelőtt keletkezett legenda. Amikor Howard Carter felfedezte Tutanhamon fáraó sírját, állítólag igen sokan meghaltak azok közül, akiknek közük volt az ásatáshoz.

A tengernagy bólintott.

– Összesen huszonhat halálesetet kapcsoltak a fáraó átkához. Lord Carnarvon, Carter mecénása már néhány hónappal a felfedezés után, 1923. április 5-én hunyt el. Idén múlt éppen száz esztendeje. Ő azonban eleve súlyos beteg volt, korábban több igen nehéz műtéten is átesett. Maga Howard Carter azonban nem kevesebb, mint tizenhét évvel élte túl a felfedezést. Ennek ellenére ma is akadnak, akik a dolgot komolyan veszik. Még tudományos elméleteket is gyártottak rá.

Walter fanyarul elmosolyodott:

– Olvastam is erről. „Gyors szárnyon érkezik a halál ahhoz, aki a fáraó nyugalmát megzavarja.” Valami ilyesmi állt valami feliraton. Vagy valami ilyesmit találtak ki a fáraóval kapcsolatban. Tipikus média-hisztéria.

Kissé zavarban érezte magát. Mit akar a tengernagy?

– Úgy véli, puszta legenda?

– Nagyon annak tűnik, uram.

– Lehet, hogy az, lehet, hogy nem az. – Wilmington elgondolkodott. – Az utóbbi időben én már nagyon meggondolom, mit is nevezek puszta legendának.

Hallgattak néhány másodpercet.

– Elismerem, a Tutanhamon-sír körüli hírverés valószínűleg teljesen alaptalan legenda.

Walter nagyot sóhajtott. Talán végre elkezdődik a beszélgetés érdemi része.

– Szóval lehet, hogy az csak közönséges legenda. Én azonban nem emiatt kérettem ide önt, főfelügyelő úr.

– Hanem miért?

– Olyan ügyben hívattam, ami valóságos halálesetekkel áll kapcsolatban. Nem a Krisztus előtti tizennegyedik században. Nem is száz éve. Most. A közelmúltban.

Walter újra felsóhajtott. Na végre!

A tengernagy nagyot szívott a pipájából.

– Felajánlok önnek a munka elvégzéséért nettó félmillió font sterling honoráriumot.

Walter szájából majdnem kiesett a cigaretta. Mennyit?

– Emellett a munka elvégzésének ideje alatt szállást, teljes ellátást, személyi és jogi védelmet adok, valamint teljes költségtérítést biztosítok az ön számára.

A vendég csodálkozva meredt rá.

– Ennyit mondanék a munka anyagi vonatkozásairól, főfelügyelő úr.

– Ez roppant vonzó, uram. Mi lenne a munka?

A tengernagy újra megtömködte, majd akkurátusan meggyújtotta a pipáját. Walter eloltotta a cigarettát, és szórakozottan rágyújtott egy másikra.

– A fáraó átka. Eddig is erről beszéltem.

– A fáraó átka?

– Igen. De nem Howard Carter és Lord Carnarvon ügye. Ahhoz semmi közünk. Bár lehet, hogy Tutanhamon fáraóhoz van.

– Tutanhamon fáraóhoz?

– Hozzá éppen lehet. Nem tudom. – Nagyot szívott a pipából. – Nem érdekelnek a sír felfedezésével kapcsolatos halálesetek. Engem a közelmúlt halálesetei érdekelnek. Tud követni?

Walter nyomorult képet vágott.

– Próbálom, uram.

A tengernagy letette a pipát, és lassan felállt.

– Negyvenhárman haltak meg eddig. Közöttük a lányom. Lady Pemberton édesanyja.

Walter megdöbbent.

– Ó…

– Negyvenhárom haláleset, főfelügyelő úr. Negyvenhárman haltak meg emiatt a tárgy miatt.

A kék terítővel letakart oszlophoz lépett, és egyetlen mozdulattal lerántotta róla a leplet. Walter figyelt, de a házigazdától egyelőre nem láthatta, mi is rejtőzött a takaró alatt.

A tengernagy akkurátusan összehajtogatta a kék terítőt, aztán félrelépett. Magas, vékony üvegvitrin volt alatta. Benne egy tárgy.

– Emiatt, felügyelő úr!

Walter most először vehette szemügyre az ominózus tárgyat. Felállt, és a vitrinhez lépett, hogy jobban lássa.

A tárgy iszapszürke színű volt. Eltekintve a nagyjából a közepén található jó kabátgombnyi méretű, körülbelül egy centiméter magas kúp alakú, fényes bíbor színű kiemelkedéstől. Formája leginkább egy félbevágott ellipszisre hasonlított. Egy olyan ellipszisre, amely középen mindkét oldalán félkör alakban bemélyedt.

– A formáját nézegeti? – kérdezte a tengernagy. – Mint egy ókori perzsa katona pajzsa. Mindkét oldalán félkör alakú bevágás, hogy a katonának legyen hol kidugnia a lándzsáját.

Walter hümmögött. Találó megjegyzés. De – a pajzs nem teljes.

– Félbe van vágva? – kérdezte.

– Vagy eltörött, vagy szétszedhető egy hullámos törésvonal mentén. Mint valami puzzle darabja. Így is értelmezhető.

– Hol a másik fele?

– Ha van másik fele, az még nem került elő. Senki sem tudja, hol van. Tudtommal senki.

– Mi ez?

Wilmington tengernagy vállat vont.

– Bár tudnám. Senki sem tudja. Az anyagát sem sikerült megállapítani. Talán valami ismeretlen fém. Vagy eleve valami mesterséges anyag.

– Műanyag?

– Lehet, de nem a mi fogalmaink alapján.

Walternek feltűnt, hogy a tárgy az átlátszó üvegvitrin belsejében is valami átlátszó üvegszerű tokban van.

– Elő lehetne venni?

– Nem! Tilos!

– Miért?

– Tudtommal mindenki meghalt eddig, aki a kezébe fogta. Két-három héttel azután, hogy a tárgy a kezében volt, mindenki elhunyt. Eléggé rettenetes módon.

Walter hátrahőkölt. Hátrébb is lépett.

– Pedig ártatlannak látszik.

– Első látásra valóban annak tűnik. Nekem azonban határozottan baljós, veszedelmes dolognak. Talán azért, mert ismerem a történetét.

– Elmondja?

– Egyiptomban találták, a Királyok Völgyében, tizenöt évvel ezelőtt. Mary lányom is részt vett az expedícióban. Egyiptológus volt.

A tengernagy elsápadt, elhallgatott. Walter – attól tartva, hogy összeesik – átkarolta. Egy pillanatig így álltak, utána az admirális elhárító mozdulatot tett, és visszaült a székébe. Walter is letelepedett.

– Bocsásson meg! – folytatta Wilmington. – Senki sem tudta megállapítani a tárgy rendeltetését. A brit expedíció minden fontosabb tagja kézbe vette. A felfedezést a sajtónak nem jelentették be. Az a szabály, hogy előbb tudományos fórumokon kell publikálni.

Walter kurtán bólintott.

– A jelen lévő egyiptomi régészek, egyiptológusok is vizsgálgatták. Különféle ötletek merültek fel arról, mi is lehet. Mindannyian megállapították, hogy nem teljes. Azt viszont senki sem tudta, hogy a hiányzó rész letört-e, vagy csak elvált ettől. Teljes körű anyagvizsgálatot terveztek. Nagyjából három hét múlva történt a baj. Annyi lehet ennek az átkozott tárgynak a lappangási ideje.

Elhallgatott.

– Mi történt?

– Meghaltak. Mind meghalt. A britek is, az egyiptomiak is. Egyiken sem lehetett segíteni.

– Meghaltak?

– Igen.

– Hogyan?

Az admirális megrázta a fejét.

– Bocsásson meg, de azt nem tudom elmondani. Majd az unokám.

Néhány pillanatig hallgatott, aztán újra összeszedte magát.

– Pánik tört ki a tárgy miatt. Senki sem akart hozzányúlni. Sőt. Az egyiptomiak arra kérték a briteket, hozzák magukkal. Ez már önmagában is példátlan volt, hiszen újabban mindig ragaszkodnak hozzá, hogy az egyiptomi emlékek otthon maradjanak.

– És utána?

– Én küldtem Alexandriába egy fregattot. Itthon elkészítették a tokot, amiben a tárgy most is van. Különleges, törhetetlen üveg. Mikróbák és sugarak sem képesek rajta áthatolni. Ebben érkezett meg Nagy-Britanniába.

Walter a fejét rázta.

– Bocsásson meg, tengernagy úr. Megértem az elkeseredését. De igazán nem tudom, mi munkája lehet egy mai rendőrnyomozónak egy olyan gyilkos tárggyal, amely a Krisztus előtti második évezredből került elő?

Wilmington tengernagy Walter karjára tette a kezét.

– Várjon! Most jön a java! Ez a tárgy még ma is gyilkos, a XXI. században. – Látván, hogy a főfelügyelő elhúzza a száját, gyorsan hozzátette: – Illetve ma is gyilkolnak miatta. Ezért hívtam önt ide.

Walter megnyugodott. Már kezdett attól tartani, hogy Sir Henry közönséges mániákus, aki azzal akarja megbízni, hogy folytasson nyomozást az egykori Ramszeszek, Thotmeszek és Amenhotepek között, hogy megállapítsa, melyikük készítette a rejtélyes tárgyat.

– Így már más! – Újra rágyújtott. – Hallgatom.

– Először is: tudnia kell, hogy ez a tárgy hivatalosan nem létezik. Megsemmisítették, amiről fotó, jegyzőkönyv és videó is készült.

Walter vállat vont. Lehet, hogy hivatalosan nem létezik, de itt van.

– Valaki indiszkréciót követett el. Sohasem derült ki, hogy a mieink, vagy az egyiptomiak közül. Egy amerikai riporter felkapta a sztorit. Kairóba utazott.

Megvesztegette az ottani múzeumi tisztviselőket, és a kezébe vehette a tárgyat.

– Miután sokan meghaltak miatta?

– Igen, de az amerikai kesztyűt és csípőfogót használt. A munkatársai minden oldalról lefotózták, és videóra vették a tárgyat.

Walter felélénkült. Talán ebből nyom lehet.

– Mikor és hol jelent meg a cikk?

– Nem jelent meg.

– Letiltották?

– Nem.

– Hát?

– Meghalt az amerikai. A munkatársaival együtt.

– Megölte a tárgy?

– Nem, vagyis igen. Megölték őket. Szitává lőtték mindhármat, amikor kiléptek a múzeumból, hogy a kocsijukba szálljanak. A náluk lévő anyagot ellopták.

– Az egyiptomi rendőrség nyomozott?

– Igen, de iszlamista merényletnek gondolták. Akkoriban gyakran történt ilyesmi az országban tartózkodó európaiak vagy amerikaiak ellen.

– Meglettek a tettesek?

– Tudtommal nem.

Walter mérlegelt. Ennek éppen utána lehet nézni, de nem egykönnyen. Nyugállományban van, elvben semmiféle jogköre nincs. Nyomozásra sincs felhatalmazva. Vannak azonban még jó ismerősei a Yardnál.

Az amerikai újságírónak is utána lehet nyomozni.

– Ez még nem minden.

– Érdeklődéssel hallgatom.

– Miután senki sem sejtette, hogy voltaképpen mit tud a tárgyról a sajtó, hogy mikor és hol fog valami óriási pánikot keltő cikk megjelenni, intézkedni kellett. Akkor már az egyiptomiak is hajlottak arra, hogy a tárgyat meg kell semmisíteni.

– Ki hajlott még erre?

– Néhány hisztérikus egyiptológus, aki hallott az esetekről. Britek, franciák, németek, és több más nemzetből való tudós. Volt, aki azt követelte, hogy a lelőhelyet is örökre le kell zárni. Állítólag a chicagói egyetem egyiptológiai tanszéke is a tárgy megsemmisítését követelte. Felajánlották, hogy eljuttatják a NASA-hoz.

– Mi történt végül?

– Az a döntés született, hogy a tárgy jöjjön Nagy-Britanniába. Én magam vezényeltem egy hadihajót Alexandriába.

– Akkor még aktív tengernagy volt?

– Voltaképpen már nem, de valamiért egy időre reaktiváltak. Ez már többször is megesett velem. – Cinkosan a felügyelőre kacsintott. – Voltaképpen én magam intéztem el suba alatt.

– Ma is reaktiváltatni tudná még magát?

– Kizárt dolog. Már minden elképzelhető korhatáron túl vagyok.

– Ott tartottunk, hogy hadihajót vezényelt Alexandriába.

– Addigra ott két újabb gyilkosság történt. Megölték azt a hivatalnokot, aki az amerikait a tárgyhoz engedte. Valamint egy másikat. Annak nem tudom, hogy mi köze lehetett a tárgyhoz. Mindkettőt szitává lőtték a nyílt utcán.

– A tettesek?

– Tudtommal sohasem kerültek elő.

– Iszlám terroristákat keresett az egyiptomi rendőrség?

– Igen, bár szerintem ehhez semmi közük sem volt az iszlamistáknak.

– Mi történt utána?

– A tárgyat felfegyverzett egyiptomi katonai járőr vitte a fregattra. A hajó azonnal felszedte a horgonyt. Közben az a döntés született, hogy a tárgy kerüljön a British Museumba, ahol teljes körű anyagvizsgálatot kell rajta végezni. Ezért a múzeum megbízásából egy polgári páncélautó várta a hajót a kikötőben.

– A múzeumba vitte?

– Nem. Az autót páncéltörő fegyverrel kilőtték.

– Londonban?

– Igen.

– A nyílt utcán?

– Igen. Nem hallott róla?

Walternek eszébe jutott. Annak idején nagy felfordulást okozott az eset a Scotland Yardon. Ő maga nem volt érintve benne. A terrorellenes részleget mozgósították.

– Hallottam róla, de nem volt hozzá közöm. Akkoriban egy sorozatgyilkost üldöztem.

– Elkapta?

– El.

A tengernagy újra megtömködte a pipáját.

– Tudom, hogy elkapta. Ahogy a többit is. Maga egy kuriózum, főfelügyelő úr. Azt mondták önről, hogy bulldog szívósságú rendőr, aki minden gyilkost elkap, akit üldözőbe vesz.

– Ennyire nem volt jó a statisztikám, tengernagy úr. Akadt olyan gyilkos, akit csaknem tizenegy évvel később juttattam rács mögé.

– De oda juttatta! Tudom, hogy maga után nem maradt megoldatlan ügy. Ezért is döntöttem ön mellett.

Walter elgondolkodott. Vajon hogyan lehetne elindulni ebben az ügyben? Máris járni kezdett az agya, terveket dolgozott ki, az első lépéseket fontolgatta.

Sir Henry látta, és csendben figyelt.

– Páncéltörő fegyverrel kilőtték a gépkocsit?

– Igen.

– A tetteseket elfogták?

– Mostanáig nem. Majd maga.

Walter ezt most elengedte a füle mellett. Azon gondolkodott, hogyan lehetne hozzáférni a vizsgálat anyagaihoz. Az ügyet azóta nyilván lezárták. A terroristaellenes részleg vezetőit gyakran cserélték. Ki tudja, most ki van ott. Olyan fickó is lehet, akiről sose hallott. Ha vele nem boldogul, akkor talán a másik oldalról kell megragadni a bika szarvát. Egyenesen a főkapitányhoz kell fordulnia, mert új információi vannak egy lezárt üggyel kapcsolatban. Nem lesz könnyű.

Vissza kellett térni a témához.

– Tehát megtámadták a páncélautót. De a tárgy? Nem akarták elvinni?

– Valószínűleg igen.

– De nem vitték el.

– Tűzharcba keveredtek a páncélkocsi személyzetével. A sofőrt azonnal megölték, de a másik kettő ellenállt.

– Elestek?

– Igen. Meghalt négy másik rendőr is. Előbb két közönséges utcai rendőr. A lövöldözésre jelentek meg, és bátran segíteni próbáltak.

– Két Bobby?

– Igen.

Walter a fejét csóválta. Nyomorult rendőrök. Még mindig sok ilyen derék ember van közöttük annak ellenére, hogy a viszonyok egyre kevésbé támogatják őket. A bűnözők egyre agresszívebbek.

– A Bobbyknak nincs fegyverük.

– Nincs bizony! – felelte ingerülten a tengernagy. – Amit én mindig megveszekedett ostobaságnak tartottam.

– Tehát két fegyvertelen Bobby.

– Igen. Megpróbálták lerohanni a gazembereket. Mindkettő meghalt. Utána megjelent egy járőrkocsi. Az egyik rendőr kiugrott, őt azonnal megölték. A másik segítséget hívott, utána harcba szállt, és elesett. Viszont sikerült riasztania a terrorelhárítást. Azok helikopterrel és gépkocsikkal siettek a helyszínre.

– Harcba keveredtek a támadókkal?

– Már nem. A rendőrszirénák zajára elmenekültek. Perceken belül egy tucatnál több járőrkocsi érkezett.

– Erről nyilván van jegyzőkönyv.

– Bizonyára van.

– Mi lett a tárggyal?

– Bevitték a kapitányságra. Néhány hétig ott volt. A British Museum bejelentette, hogy nem tart igényt rá. Akkor valakinek az az ötlete támadt, hogy Swindonba kellene küldeni a tárgyat.

– Swindonba? Ott számítógép-múzeum van.

– Igen, és vasúti múzeum is. Meg ott van az UKSA székhelye. Nekik vannak eszközeik a komoly anyagvizsgálathoz.

Walter a homlokára csapott.

– Hát persze! Elnézést kérek!

Wilmington tengernagy jóindulatúan mosolyogott.

– Ebben maradtak. Katonai helikopter szállította a tárgyat Swindonba, a Polaris House-ba. Ott igen komoly biztonsági rendszabályok közepette számos vizsgálatot végeztek a tárgyon, de semmire sem jutottak. Még csak azt sem tudták megállapítani, hogy a tárgy fémből készült-e.

– Egy pillanat! – szólt közbe Walter. – Gondolom, az fel sem merült, hogy a tárgy természetes eredetű lenne?

Az admirális a fejét ingatta.

– Szerencsére annyira senki sem volt ostoba. Kizárt dolog, hogy ez természetes eredetű lenne. Nézze!

Walter egy pillantást vetett a tárgyra. A vonalak szabályossága, az egész eszköz mesterkéltsége – nem beszélve a bíbor színű kiemelkedés nyilvánvaló szabályosságáról – önmagáért beszélt. Nem. Ezt az eszközt valahol, valamikor, valamilyen célból valaki elkészítette.

– Hogy került önhöz?

– A végső konklúzió az volt, hogy a tárgy ismeretlen eredetű, ismeretlen rendeltetésű, ismeretlen anyagból készült, és rendkívül veszedelmes. Sokan javasolták a megsemmisítését. Külföldről is. Főleg a chicagói egyetemről kardoskodott valaki.

– Javasolták? Külföldről?

– Igen.

– Honnan tudtak róla?

– A Polaris House kommünikéjéből. Ismertették a vizsgálatok eredményét, illetve eredménytelenségét. A tárgy gyakorlatilag minden kémiai és fizikai vizsgálati eljárásnak ellenáll. Összetétele ismeretlen. Anyaga semmiféle ismert ásvánnyal, fémmel, vegyülettel, ötvözettel, vagy műanyaggal nem azonosítható. Hatásrendszere ismeretlen, és a tárgy komoly veszélyt jelent az emberi életre.

Walter egy pillanatig gondolkodott.

– Érte-e támadás a tárgyat addig, amíg a londoni rendőrségen őrizték?

– Nem.

– Érte-e támadás Swindonban?

– Nem tudok róla.

Walter a fejét csóválta.

– Azt mondta, a felfedezés után a sajtó nem tudott a tárgyról.

– Az amerikai újságíró valahonnan megtudta.

– A hajó érkezéséről ki tudott?

Wilmington tengernagy csendben meredt maga elé.

– Ki tudott arról, hogy a páncélautó a tárgyat akarta a kikötőből a British Museumba szállítani?

Az admirális erre sem felelt.

– Különben honnan tudták volna a tettesek?

A tengernagy kényszeredetten elmosolyodott.

– Ez az első jó kérdése, főfelügyelő úr.

– Hogy került önhöz a tárgy?

– Értesültem róla, hogy Swindonban meg akarják semmisíteni. Mozgósítottam a kapcsolataimat. Ezt a populáris kultúrában korrupciónak nevezik, főfelügyelő úr. Meggyőztem őket, hogy tudok rá vigyázni, és egyszer majd a végére járok a dolognak. Speciális műanyagokból elkészítették a tárgy külső szemmel teljesen pontos másolatát, és különleges kazánban szénné égették. Az eredetit pedig megkaptam. Archibalddal mentünk el érte Swindonba. Azzal adták át, vagy derítsem ki, miféle, vagy rejtsem el úgy, hogy soha senki meg ne találhassa.

– Miért éppen most jutott az eszébe?

– Ideje, hogy végre rátérjünk az üzletre. Elfogadja-e az ajánlatomat?

Walter szája tátva maradt egy pillanatra. Hogy elfogadja-e? Hiszen már a tudata mélyére fészkelte magát az ügy.

– Igen, uram.

– Ebben az esetben sürgősen szükségem van önről egy vadonatúj igazolványképre.

Walter semmit sem kérdezett.

A tengernagy elővette a mobilját.

– Parker! Kérem, szóljon Archibaldnak, hozza elő a kocsit!

Ki volt hangosítva a telefon. Walter hallotta a választ.

– Már öt perce járó motorral várakozik önre, uram!

– Rendben!

Wilmington letette a telefont, felpattant. Waltert is felhúzta a székből.

– Kérem, Harold!

– Uram!

– Igazolványkép kell a főfelügyelő úrról! Azonnal!

– Már várják a stúdióban, uram!

Percek alatt elkészült az igazolványkép. A tengernagy zsebre tette.

– Londonba kell mennem, főfelügyelő úr! Ebédre hazajövök!

Egy percen belül beszállt az udvaron várakozó Bentley-be.

4.

Grandfather's Pine Forest, Anglia

2023. december 19.

A délelőtt hátralévő részében Walter megnézegette a könyvtárát, holmijait rendezgette a lakosztályában, majd Ray-jel és embereivel társalgott. Kiderült, hogy a biztonsági emberek között akad néhány kiváló sakkozó. Walter már jó húsz éve nem vívott senkivel komoly partit, most azonban lelkesen belement a játékba. Egyszer nyert, kétszer veszített. A negyedik ellenféllel döntetlenre állt, amikor Parker rájuk nyitott.

– Sir Henry megérkezett, uram!

A dohányzóban akadt össze a tengernaggyal. Wilmington elégedett volt.

– Holnap reggel Archibald beviszi önt Londonba, a Curtis Greenbe.

Walter meg sem lepődött. 2016 óta a Temze-parti Victoria rakparton, a Curtis Green nevű épületben volt a Scotland Yard központja. A tengernagy talán valamilyen formában törvényesíteni akarja közös munkájukat.

Közös munka. Már így gondolt rá. Ami azt illeti, bitang nehéz lesz.

Parker nyitott rájuk.

– Lady Pemberton megérkezett, uram!

– Az ebéd?

– Készen áll, uram!

– Jöjjön! – karolt Walterbe a tengernagy

A kis ebédlőben ezúttal három személyre terítettek. Az ajtóban csinos, negyven év körüli hölgy várakozott.

– Lady Victoria Pemberton! Unokám és örökösöm! – mutatta be őt Walternek a házigazda.

– Örülök, hogy megismerkedhetek önnel, felügyelő úr.
– Victoria mély barna szemű, intelligens arcú nő volt, kézfogása szokatlanul férfias és kemény.

– Az ebéd után szeretnék beszélgetni önnel! Karácsonykor a férjem és a gyermekeim is velem lesznek. Most nyugodtabb volna.

– Én is így gondolom, hölgyem.

A tengernagy köhintett.

– Előbb az ebéd!

Jó hangulatban étkeztek. Wilmington tengernagy szokásos tengerészadomáit időnként Victoria Pemberton fanyar humorú történetei színezték. Walter alig szólt egy-két szót.

Victoria a férfiakkal tartott az ebéd utáni dohányzás közben, bár maga nem gyújtott rá. Utána karon ragadta Waltert.

– Nagyapa, kérlek, foglald el magad egy félórára!
– mondta a tengernagynak. – Mi a kis társalgóba megyünk.

– Talán ehhez nekem is volna egy-két szavam – felelte csöndesen Wilmington tengernagy. – Esetleg most már Ray is kellene.

Victoria elmosolyodott.

– Szerintem – mosolygott előbb a nagyapjára, majd Walterre – a főfelügyelő úr hamarosan vendégül lát minket egy kávéra a nappalijában.

Walter kurtán bólintott.

– Így megfelel?

– Rendben van! – felelte a tengernagy alig érzékelhető csalódottsággal.

Victoria Pemberton felcipelte Waltert a félemeleten található kis társalgóba. A férfi itt eddig még nem járt. Kíváncsian nézett szét. A viktoriánus berendezés fölött enyhe dohszag terjengett.

Leültek két eléggé merev fotelbe.

– Talán nem kellene megbántanunk a nagyapját – csóválta a fejét Walter.

– Nem bántjuk meg. Amit most el akarok mondani önnek, azt ő már mind tudja. Az Amarna-korról szóló előadásaimat meg kifejezetten unja.

Walter kényelembe helyezte magát, és előkészítette elmaradhatatlan jegyzetfüzetét.

– Ha jegyzetelni akar, biztosan tovább tart majd félóránál.

– Hallgatom, hölgyem. Ha közben kérdéseim lennének, feltehetem majd őket?

– Természetesen.

A főfelügyelő felkészült rá, hogy jegyzetelni fog. Két-három golyóstollat is készenlétbe helyezett. Egy toll nem toll.

– Érdeklődéssel hallgatom.

– Magam is egyiptológus vagyok, főfelügyelő úr. Én azonban az úgynevezett kései korral foglalkozom. Az Amarna-korral kapcsolatban soha semmilyen publikáció tőlem nem jelent meg.

– Már másodszor említi az Amarna-kort.

– Mert nagyon is lényeges.

– Még nem tudom, miért.

– Várja ki a végét!

Walter bólintott. Látta, hogy Victoria keze remeg.

– Anyám az Amarna-korral foglalkozó egyiptológus volt, főfelügyelő úr. Mielőtt ebbe mélyebben belemennék, előre kell bocsátanom, hogy engem is érdekel az Amarna-kor. Érdekel, de szinte mániákusan. Viszont már hallgató koromban sem akartam, hogy hivatalosan közöm legyen hozzá.

– Ezt nem nagyon értem, asszonyom.

– Az Amarna-korban túlságosan sok az érthetetlen és megmagyarázhatatlan rejtély, főfelügyelő úr. Ezt a kort mindig is tisztátalannak, veszedelmesnek tartottam.

– Még mindig nem nagyon tudom, mi is az Amarna-kor.

– Kérem, várjon még egy percet – mondta szúrós szemmel Lady Pemberton. – Előbb tudnia kell, hogy a szakirodalom engem nem tart számon az Amarna-kor szakértői között. Soha egy sort sem publikáltam róla. Előadást sem tartottam. Mindig meghagytam másoknak, bár igazából nagyon szerettem volna vele foglalkozni. Anyám halála óta valamiért úgy érzem, hogy ennek nagyon komoly jelentősége van.

Hátradőlt, erőt gyűjtött.

– Édesanyám az Amarna-korral foglalkozott. Részt vettem abban a szerencsétlen brit expedícióban. Amikor azt az átkozott tárgyat megtalálták, ő volt a második, aki a kezébe vette. Három hét múlva meghalt.

– Megkérdezhetem, hogyan?

Victoria elsápadt.

– Igen, persze, hogy megkérdezheti, főfelügyelő úr. Hiszen ezért is beszélgetünk.

– A nagyapja azt mondta, nem tud róla beszélni. Majd ön.

– Megértem szegényt.

Walter megértette, időt kell adnia, hogy a nő összeszedje magát. Victoria izgett-mozgott, zavartan igazgatta a blúzát és a kézelőjét.

A férfi megértően figyelte. Végül Lady Pemberton rászánta magát.

– Néhány óra alatt rettenetesen megöregedett. Az én gyönyörű, fess és energikus édesanyám végtelenül ráncos, töpörödött élőhalottá változott egyetlen délután alatt. Alig ismertem rá, amikor berohantam hozzá a kórházba. Akkor már beszélni sem tudott, csak erőlködve próbált inteni a kezével. Tíz percen belül meghalt. Végig mellette voltam, és fogtam a kezét. Az utolsó percekre az édesapám is befutott.

Walter látta, hogy csaknem elsírta magát.

– A kórházban mindent megpróbáltak, de sejtelmük sem volt, hogy mit tehetnének. Idegesen rohangáltak összevissza. A szomszéd kórtermekben ott volt már anyám néhány munkatársa, és egyre érkeztek az újak. Mind évszázadokat öregedett néhány rövid óra alatt. Az orvosokon úrrá lett a pánik.

– Mi volt a halál oka?

– A főorvos őszintén elismerte, hogy sejtelme sincs. Később, a boncolás után behívtak. Négy-öt orvos leült velem szemben. Azt mondták, hogy édesanyám orvosi értelemben véve természetes halált halt, mert az összes belső szerve tökéletesen elöregedett, és mind egyszerre mondta fel a szolgálatot. Mintha legalább másfél évszázadot élt volna. Azt mondták, semmi különös halálozási ok nincs ezen kívül. Ez voltaképpen természetes halál, de hogy mi okozhatta az összes belső szerv egyidejű elöregedését, arra magyarázatot adni nem tudnak. Még csak hasonlóval sem találkoztak soha.

Harold lépett be. Teát tett elébük. Megvárták, amíg távozik.

Victoria megtörölte, a szemét, leküzdötte feltörni készülő sírását, és folytatta.

– Édesapám néhány óra múlva szívrohamot kapott, és ő is meghalt. Azóta vagyok árva, főfelügyelő úr. Maradt a nagyapám. Később jött a férjem, aztán a gyermekeim.

Zsebkendőbe fojtotta feltörni igyekvő könnyeit. Walter türelmesen kivárta, amíg újra megszólal.

– Én akkor elveszítettem anyámat is, apámat is, főfelügyelő úr. Adósa vagyok valaminek. Vagy valakinek. Szeretném, ha kiderítené, kinek van köze a mi világunkban ehhez a szörnyűséghez.

Walter úgy gondolta, előállhat a kérdéseivel.

– Honnan került elő a tárgy?

– A Királyok Völgye keleti völgyének huszonhatos számú sírjából. A sírt a XVIII. dinasztia idejére keltezik. Egyenes tengelyű, ahogy az Amarna-kor sírjainak egy jelentős része. A jelenlegi szakvélemények szerint nem királyi sírnak épült. Jelenleg nem tudjuk, egyáltalán temetkeztek-e bele. Mielőtt a brit expedíció elindult volna, hivatalosan közölték velünk, hogy a huszonhatos számú sír falában elfalazott oldaljáratra bukkantak. Szinte felkínálták a kutatás lehetőségét. Mivel a járat láthatóan el volt falazva, és a falazást talán évezredek óta nem bolygatta senki, anyám és munkatársai kapva kaptak a lehetőségen. Egyiptomban minden régész és egyiptológus arra vágyik, hogy egyszer végre találhasson egy olyan királysírt, amelyet még soha senki meg nem bolygatott, ahol még sírrablók sose jártak. Nem tudom, egyáltalán létezik-e ilyen.

– Sok olyan királysír lehet, amely még felfedezésre vár?

– Igen, akad még ilyen, bár a legtöbb király sírját már megtalálták.

– Tehát az ön édesanyja és a munkatársai eleve azzal a szándékkal mentek Egyiptomba, hogy feltárjanak egy talán senki által meg nem bolygatott járatot?

– Igen. Azonnal engedélyt kértek rá, és meg is kapták. Abban reménykedtek, hogy talán egy még eddig feltáratlan királysír rejtőzik ott.

– Találtak benne királysírt?

– Nem.

– Hanem?

– Talán raktárfélének használhatták valamikor azt a járatot. Előbukkant néhány tucat kisebb-nagyobb tárgy a XVIII. dinasztia korából. Utána pedig az az átkozott tárgy.

– Meglepődtek rajta?

– Elsőre nem. Úgy gondolták, egyelőre értelmezhetetlen eszköz vagy edény része, valaminek a darabja. Reménykedtek benne, hogy előkerül a többi része is. Folytatták az ásatást.

– Találtak még valamit?

– Utána semmit.

– Megkísérelték a tárgy értelmezését?

– Tudtommal nem. Az ilyesmi nem ásatás közben szokás, hanem utána. Akkor kerül sor a leletek teljes körű vizsgálatára, értékelésére, értelmezésére.

– Esetleg azt gondolták, hogy ez valami kultikus tárgy része lehet?

Lady Pemberton elmosolyodott.

– Ha valamelyik múzeumban azt a feliratot látja, hogy „kultikus tárgy”, akkor tudnia kell, hogy ez a fogalom semmi egyebet sem jelent, mint azt, hogy a szakembereknek egyelőre sejtelmük sincs arról, hogy micsoda. Kultikus tárgy sokféle van. Kultikus tárgy egy áldozati oltár, vagy egy királyi korona. Az egyik egy vallásos, a másik pedig egy hatalmi kultusz tárgyi eleme. A kettő gyakran rendszert képez. Ha valamiről azonban nem is sejtjük, hogy ki, hogyan, mire és miért használta, gyakran azt mondjuk rá: kultikus tárgy.

Walter csaknem elnevette magát.

– Azt mondja, hogy a tárgy XVIII. dinasztia korabeli leletek közül került elő?

– Igen.

– Nem lehetséges, hogy később keveredett közéjük?

– Nem, főfelügyelő úr. Egyébként anyám és munkatársai halála után éppen ezt vizsgálták.

– Az egyiptomi rendőrség?

– Nem. Más régészeti expedíciók tagjai, főfelügyelő úr.

– Mit állapítottak meg?

– A tárgy semmiképpen sem kerülhetett a leletek közé egy kései időpontban.

– Miért nem?

– A régészet egyik alapja a rétegtan, a sztratigráfia, főfelügyelő úr. Ez lényegében a rétegek sorrendjének pontos megállapítását jelenti. A múlt rétegenként rakódik a lábunk alá. Most a jelen rétegén állunk, ami hamarosan múlttá válik, és lejjebb süllyed. Alatta a mi közelmúltunk rétege található, és mind lejjebbre ásnánk, annál idősebb múlt maradékának rétegét találnátok. A régebbi mindig lejjebb van. Normális esetben a rétegek sorrendje állandó.

Szünetet tartott. Ivott egy korty teát.

– Természetesen előfordulhat, hogy valami megbolygatja a rétegek sorrendjét. Ezt teszi a legtöbb építkezés, ásás, földmunka. Ennek azonban nyoma marad, és a régész dokumentálja. Még abban az esetben is ez történik, ha valami nagy energiájú modern lövedék csapódik be a leletek közé. Ennek is eltörölhetetlen nyoma marad, és a régész a maga eszközeivel észreveszi.

– Tehát?

– A réteget, amelyből a tárgy előkerült, soha semmiféle bolygatás nem érte. A legcsekélyebb mértékű sem. A tárgy pontosan akkor került a földbe, amikor a többi lelet.

– Azaz?

– Az Amarna-kor idején, a Krisztus előtti XIV. században.

Most Walter is megkóstolta a teát.

– Ön szerint a tárgy abba a korszakba tartozik?

Lady Pemberton fanyarul mosolygott.

– Megértem a kételyeit, főfelügyelő úr. Ennek a tárgynak sem technológiai, sem pedig művelődéstörténeti értelemben sincs semmi köze az Amarna-korhoz, sem pedig az ókori egyiptomi Újbirodalom egyetlen más időszakához sem. Az ottléte semmiféle régészeti vagy történettudományos érvvel nem indokolható és nem magyarázható.

– Akkor?

– Én azonban mégis úgy gondolom, hogy odavaló. Gyűlölöm azt a korszakot! Az a tárgy éppen oda tartozik!

Walter meglepetésében felvonta a szemöldökét.

– Oda tartozik?

– Igen, főfelügyelő úr! Éppen abba a különös, veszedelmes és tisztátalan korszakba való. Nem tudom megindokolni. Semmiféle tudományos érvet nem tudok felhozni, csak az érzéseim vezetnek, de mégis teljesen biztos vagyok benne, hogy ahhoz a korszakhoz tartozik. Nem véletlenül került elő éppen onnan, és nem máshonnan. – Megtörölte a szemét, kifújta az orrát. – Bocsássa meg a felindulásomat.

– Ez természetes, kedves hölgyem – makogta Walter, közben azon igyekezett, hogy rendet teremtsen a fejében lévő egyre nagyobb zavarban. – Lenne néhány szakmai jellegű kérdésem.

– Ezért vagyok itt.

– Azt mondta, XVIII. dinasztia. Ez mit jelent?

– Egy Manethón nevű egyiptomi pap görög nyelven írta meg hazája történetét a Krisztus előtti harmadik században. Ő osztotta Egyiptom történetét harminc dinasztiára. Ezek nagyjából egy-egy uralkodócsalád korszaka, de utólagosan értelmezve. Nem mindegyik uralkodó volt vérrokona a többinek egy-egy dinasztián belül. Az egyiptológia már régen ehhez alkalmazkodott, Egyiptom történetét mi is a dinasztiák alapján nézzük. Egyébként éppen a XVIII. dinasztia korszaka közöttük a leghosszabb.

– Az Amarna-kor?

– Még ez sem igaz. Az Amarna-kor csak a XVIII. dinasztia korának egy része.

Walter töltött mindkettőjüknek, aztán nagyot húzott a magáéból.

– Azt hiszem, elérkezett az ideje, hogy elmagyarázza nekem, mi is az az Amarna-kor.

– Nem volt könnyű, de kiböjtöltem. Kezdhetem?

– Parancsoljon! Hallgatom.

– Az Amarna-kor más kifejezéssel az úgynevezett Amarna-reform története. Egyiptomban számos istent imádtak. Voltaképpen még most sem tudjuk, hogy összesen hány istenük volt. Maguk az egyiptomiak sem tudták. A rengeteg helyi istent lehetetlen volna összeszámolni. Korszakunkban a legfontosabb isten egyértelműen Ámon volt. Théba, azaz Uaszet főváros helyi istenéből vált főistenné. A város a Középbirodalom idején lett Egyiptom fővárosa. A Nílus partján található, mélyen a szárazföld belsejében, körülbelül nyolcszáz kilométerre a tengertől. Ámon papsága ebben az időszakban kezdett hatalom terén az uralkodó vetélytársa lenni.

Walter csettintett.

– Ha jól emlékszem, erről szól Boleslaw Prus regénye, A fáraó.

– Igen – bólintott a nő –, csak az egy jóval későbbi, hanyatló korszakban játszódó, nagy részben fiktív történet. Az Amarna-kor korábbi, és szerintem sokkal érdekesebb időszak. Kissé vissza kell mennünk az időben, ha érteni akarjuk. A XVIII. dinasztia egyik tagja, III. Amenhotep – görögösen Amenophisz – uralma alatt kezdődött. Ez a király…

– Király? – vágott közbe Walter. – Nem fáraó?

– A fáraó görög szó. Valószínűleg a kései korban keletkezett, amikor a görögök Naukratisz néven gyarmatvárost alapítottak a Nílus deltájában, és élénken kereskedtek az egyiptomiakkal. Gyakran hallhatták a „királyi udvar” nevét jelölő egyiptomi kifejezést, ami nagyjából így hangozhatott: „Per aa.” Azt jelenti: „nagy ház”. Ez torzult el a görög fülben, így lett belőle fáraó.

– Értem – motyogta Walter. – Úgy tudom, az „Egyiptom” szó is görög eredetű.

– Valóban az. Aigüptosz. Az egyiptomiak körülbelül így hívták az országukat: „Kemet”.

– Köszönöm! Kérem, folytassa!

Betűzött a Nap az ablakon keresztül. Éppen Walter szemébe. A főfelügyelő kissé arrébb ült. A nő követte.

– III. Amenhotep meglehetősen hosszan, harmincnyolc évig uralkodott.

– Nagyjából mikor?

– A Krisztus előtti XIV. század elejétől. Egyébként a datálás Egyiptomban a legbizonytalanabb dolgok közé tartozik. A pontos időbeli keltezés igen sok ok miatt gyakorlatilag lehetetlen. Tudtommal az egész ókori egyiptomi történelemben csupán egyetlen olyan dátum van, amit minden kutató elfogad, ez pedig Krisztus előtti 525. Ekkor foglalták el az országot a perzsák. Minden más dátum vitatott.

Walter a fejét csóválta.

– Ha ekkora a bizonytalanság, nem lehet könnyű egyiptológusnak lenni. Kérem, folytassa. A III. Amenhotep nevű királynál tartottunk, aki hosszú ideig uralkodott.

– Ez a király feleségül vett egy Tije vagy Teje nevű nőt. A királyné szülei, Juja és Tuja szintén igen jelentős szerepet játszottak a király uralma alatt. A nő nem volt királyi származású. Megjelenése alapján talán külföldi, esetleg ázsiai származású is lehetett. Erre vall az ő és a szülei szokatlan neve is. Ennek ellenére II. Amenhotep uralma alatt végig ő volt az úgynevezett „nagy királyi feleség”.

– Nagy királyi feleség?

– Ez a cím korábban csak királyi hercegnőket illetett, az uralkodók anyját, lányát, testvérét, közeli rokonait, akik elvben vagy valóságban férjhez mentek valamelyik uralkodóhoz. A királyoknak hatalmas háremük volt, nem mindig tisztázható, hogy az örököst melyik feleség szülte.

– Értem.

– III. Amenhotep és Tije királyné fia az uralmát IV. Amenhotep néven kezdte, az ötödik évben azonban megváltoztatta a nevét. Ettől kezdve Ehnaton lett. Ez azért lényeges, mert az egyiptomi királynevek általában magukban foglalják valamelyik isten nevét. Az Amenhotep névben Ámon neve rejtőzik, ellenben az Ehnaton név egy másik, merőben szokatlan isten, Áton nevét tartalmazza.

Walter felélénkült.

– Róla hallottam! – kiáltott fel. – Ő volt az úgynevezett eretnek fáraó!

– Igen.

– Elég sokat írtak róla. Állítólag ő volt a világon az első egyistenhitű kultusz megalapítója.

– Ez így ebben a formában még felszínesen sem igaz. Valóban igyekezett háttérbe szorítani más isteneket, különösen Ámon, de nem azonnal. Eleinte még őt is tisztelte, és nem tekintette Átont kizárólagos, egyedüli istenségnek. Más isteneket is tisztelt egészen végig. Különösen Maat istenasszonyt. Később azonban valamiért hisztérikusan a többi isten ellen fordult. Még a nevüket is eltávolíttatta a feliratokból.

– Sigmund Freud Mózessel hozta kapcsolatba.

– Így ez sem pontos. Freud azt írta, hogy nem egy Mózes volt, hanem kettő. Az első valóban előkelő egyiptomi lehetett, de őt meggyilkolták. Helyébe állt a második, aki azonos a Bibliában említett Midján-pap vejével. Később azonban
– részben Freud nyomán – sokan próbálták a zsidó egyistenhitű vallást az egyiptomi Áton-kultuszból származtatni. Még olyan spekuláció is akadt, amelyik egyenesen Ehnaton királlyal próbálja Mózest azonosítani.

Walter kortyolt a teából, és újra megtöltötte a poharakat.

– Köszönöm! Kérem, folytassa!

– Ehnaton kezdetben a régi fővárosban, Thébában uralkodott. Első Áton-templomát, az úgynevezett Gempaatont is itt építtette fel. Uralkodása ötödik évében azonban Ahet-Aton néven új fővárost alapított a mai Amarna falu közelében.

– Innen jön tehát az Amarna-kor elnevezés.

– Úgy van!

Walter már szinte folyamatosan jegyzetelt. Lady Pemberton megvárta, amíg a férfi végez az írással, és jelzi, hogy várja a további információkat. Csak akkor folytatta.

– Ehnaton olyan helyet keresett fővárosa számára, amely korábban egyetlen istennek sem volt kultuszhelye. Ezt meg is írta: „nem volt sem istené, sem istennőé, sem királyé, sem királynőé”. Sokan úgy vélik, a helyszín kiválasztásában döntő szerepe lehetett annak, hogy egy közelben lévő sziklahasadék a felkelő Nappal együtt nagyon hasonlított az úgynevezett Ahet hieroglifára.

– Ahet hieroglifa?

– Igen. Egy téglalap felső részén a két sarkából kiinduló háromszög alakú kivágás, benne félkörrel. Mint amikor a Nap hegyek között kel fel. A hieroglifa eredeti jelentése horizont.

– Köszönöm!

Walter gyorsan lerajzolta a jegyzetfüzetébe, és megmutatta az ábrát Lady Pembertonnak.

– Igen. Pontosan ilyen.

– Várom a folytatást!

– Azonnal elkezdte a város építését. A jelek szerint minden más építkezést mindenütt leállított, hogy új fővárosa minél előbb felépüljön. Már a következő évben meglátogatta az épülő várost. Ráadásul esküt tett rá, hogy a városát sohasem fogja elhagyni.

Walter összeráncolta a szemöldökét.

– Sohasem fogja elhagyni?

– Valószínűleg nem szó szerint kell értelmezni Ehnaton esküjét. A következő mondatban ugyanis azt mondta, hogy akkor is hozzák vissza a városába a holttestét, ha másutt halna meg, és mindenképpen itt temessék el.

– Aha.

– A város igen gyorsan épült. Új építési módszert vezettek be a korábbinál sokkal kisebb, könnyebben kezelhető kőtömbökkel. A hetedik vagy nyolcadik évben aztán Ehnaton a családjával együtt oda is költözött. Rengeteg olyan hivatalnokot vitt magával, akik nem tartoztak az előkelő rétegekhez, akiket ő emelt fel. Ebben az időszakban szigorodott a király vallási reformja. A többi isten kultuszát betiltották, ünnepeiket nem rendezték meg.

– Ez egybeeshetett a nagy hatalmú Ámon-papság elleni harc elindulásával?

– Feltehetőleg igen.

Walter újra jegyzetelt.

– Más területeken is változtatott a szokásokon a király. Az ábrázoló művészet jelentősen eltért a korábbi nagyon szigorú művészeti kánontól. A témaválasztás is közelebb került a mindennapi élethez. Nem mindent értünk. Magát a királyt gyakran úgy ábrázolták, mint aki túlságosan hosszú fejű, a teste pedig nőiesen párnás. Ez alapján alakultak ki olyan modern elméletek, amelyek azt állították, hogy a király valami olyan ritka betegségben szenvedhetett, amelynek éppen ilyen tünetei vannak. Ennek ellentmond, hogy későbbi időszakból akad olyan emlék, ahol Ehnatont nem így ábrázolták.

Walter valamiért úgy érezte, ez nagyon fontos információ. Gyorsan jegyzetelt. Victoria néhány pillanatig várt.

– Az is az Amarna-kor különlegességei közé tartozik, hogy a királyon kívül az uralkodócsalád férfi tagjait szinte soha, vagy egyáltalán nem ábrázolták. Ezzel szemben a lányok igen gyakran feltűnnek az Ehnatont és feleségét ábrázoló műveken. A fennmaradt írások is közelebb állnak a korban beszélt nyelvhez. A tizennegyedik esztendőben tovább durvult a többi isten üldözése. Ehnaton végül az uralkodásának tizenhetedik esztendejében hunyt el. Akadnak azonban, akik szerint csak eltűnt. Nem egészen tudományos teóriák szerint később visszatért.

– Meghalt vagy nem halt meg?

– Szerintem meghalt, de az Amarna-korban soha semmi nem biztos. Meghalt és eltemették a Királyok Völgye ötvenötös számú sírjába. A múmiájával is vannak problémák. Az egyik vizsgálat azt állapította meg, hogy legfeljebb huszonöt-huszonhat éves lehetett a halálakor, ami teljes abszurdum. Erre támaszkodnak azok a feltételezések, akik azt állítják, hogy a múmia nem is Ehnaton testének maradványa. A másik vizsgálat harmincöt-negyvenöt év közé teszi a múmia korát.

– Talán még ez is kevésnek tűnik – jegyezte meg a főfelügyelő.

– Az egész Amarna-kor tele van ellentmondásokkal. Van, aki egy zseniális uralkodó bátor vallási és társadalmi reformjának tekinti, és van, aki őrült zsarnokságnak, terrornak. Mindenki régészeti leletekre hivatkozik.

– Tehát az egész korszak problémák darázsfészke?

– Igen. Túl sok a nyitott kérdés – felelte Lady Pemberton. – Az egyik a társuralkodás kérdése.

– Társuralkodás?

– Elméletek egész kazla tételez fel Ehnaton életében különféle társuralkodási időszakokat. Olyan is van, amelyik arról beszél, hogy maga Ehnaton már az apja életében annak társuralkodója lehetett.

– Nofene.

– A többi elmélet abból indul ki, hogy Ehnaton vett maga mellé különböző társuralkodókat. Ezek egyike lehetett talán Szemenhkaré.

– Szemenhkaré?

– Senki sem tudja, hogy ő ki volt, én honnan került elő. Csak feltételezések vannak arról, kinek a fia lehetett. Utódja vagy társuralkodója volt Ehnatonnak.

– Vagy mindkettő?

– Még az is lehet. Egyesek azt tartják, hogy Ehnaton társuralkodója lehetett, de még Ehnaton életében meghalt. Mások Ehnaton utódjának tekintik. Szemenhkaré esetében különösen sok az ellentmondás. Egyesek azonosnak tartják egy bizonyos Nofernofertuatonnal. Mások szerint két különböző személy.

– Már zúg a fejem.

– Pedig még nem vagyunk a végén. Szemenhkaré az egyik legrejtélyesebb figura az Amarna-korban. Több királyi neve is van. Ezek között női név is akad. Emiatt mások azt feltételezik, hogy Szemenhkaré voltaképpen Ehnaton női társuralkodója lehetett, az uralkodó valamelyik lánya. Több lány is számításba jön. Még most sem vagyunk a végén. Szemenhkaré egyik uralkodói neve esetleg azonos Ehnaton feleségének egyik nevével. Emiatt az is felmerült, hogy Ehnaton társuralkodója voltaképpen a felesége lehetett.

– A felesége? Ugye ő volt Nofretete?

– Inkább Nofertiti.

– Ismerem a mellszobrát. Gyönyörű nő lehetett.

– Nofertiti mellszobra az egyiptomi Újbirodalom művészetének legismertebb alkotásai közé tartozik. Mellesleg szólva, akadnak a szoborral is problémák.

– Problémák?

– Tudtommal a mellszobrot egy bizonyos Thotmesz nevű szobrász készítette. A büszt^1 modell lehetett a későbbi alkotásokhoz. A szobor képe rajta van annak a jelenlegi egyiptomi kormányzóságnak a zászlaján, ahol egykor Ehnaton fővárosa állt.

– Miket nem tudok meg.

– A szobrot német régészek fedezték fel 1912-ben. Nem egészen törvényes körülmények között Németországba hurcolták. Azóta is ott van. Egyiptom számos kísérletet tett a visszaszerzésére – sikertelenül. A berlini múzeum még kölcsönadni sem hajlandó Egyiptomnak. A szobrot a közelmúltban komoly vizsgálatoknak vetették alá. Kiderült, hogy a híres büsztnek stukkóbevonata van. Addig azt képzelték, hogy a stukkó csak bevonat, és az arcon nem módosított. Ez megdőlt. A stukkóbevonat idealizálta az arcot, alatta található az eredeti szobor, amely egy sokkal kevésbé szép, egyáltalán nem olyan harmonikus arcvonású nőt ábrázol.

Walter felfigyelt.

– Nofene.

– Az arccsontok alacsonyabban fekszenek. A nő arcán dudor van, a szája széle erősen ráncos.

– Akkor lehet, hogy a gyönyörű Nofretete eredetileg közönséges bányarém volt?

– Bizony lehet. A közelmúltban valaki XX. századi hamisítványnak nyilvánította a híres szobrot.

Walter buzgón jegyzetelt.

________________
1Mellszobor

– Nofertitivel kapcsolatban akadnak más problémák is. Először is: semmit sem tudunk a származásáról. A források értelmezése nem teszi lehetővé, hogy királyi hercegnőnek tekintsük.

– Külföldi hercegnő nem lehetett?

– Ez is felmerült. Sokáig úgy tartották, hogy azonos Mitanni királyának lányával, akit az apja Ehnaton háremébe küldött. Mára úgy tűnik, ez az álláspont tarthatatlan. A mitanni királylány talán Ehnaton másik feleségével, Kiával lehet azonos.

– Volt másik felesége is?

– Akadt néhány. Ehnaton hatalmas háremmel rendelkezett.

Walter nagyot sóhajtott.

– Tehát nem ismerjük Nofretete származását.

– Nem. A mai nézetek zöme szerint egy bizonyos Ay lánya volt.

– Ay?

– Más olvasat szerint Eje. Esetleg Tije királyné testvére lehetett, bár ez korántsem biztos.

– Miből gondolják, hogy ő lehetett a királyné édesapja?

– Az egyik címéből. Az „isteni atya”.

– Ez valóban meggyőzőnek tűnik. Legalábbis első hallásra.

– Nem volna a címnek semmi értelme, ha nem tételeznénk fel, hogy Ay valami nagyon fontos, királyi személy édesapja lehetett.

– Ezek szerint bizonytalan a királyné származása, és talán hamis a szobra.

– Igen. De ezen kívül is akad probléma vele kapcsolatban. Ehnaton uralkodásának tizenhatodik évében egyszerűen eltűnt. Egyesek szerint járvány vitte el, mások szerint elveszítette a férje kegyét. Olyanok is akadnak, akik szerint elvált.

– Meg az is lehet, hogy más néven lett társuralkodó?

– Igen. Az is lehet. Akad, aki Nofertitit és Szemenhkarét azonos személynek tartja.

– Ez azért kissé meredek, nem?

– Ebben a korszakban szinte semmi sem eléggé meredek, főfelügyelő úr. Nofertiti múmiáját sohasem találták meg. Feltételezés persze itt is akad. Van két igazából azonosítatlan múmia, az „ifjabb hölgy” és az „idősebb hölgy”. Hol az egyiket, hol a másikat próbálják vele azonosítani.

– DNS-vizsgálatok?

– Itt azok sem tudnak perdöntővé válni. Ott is akadnak ellentmondások, ellentétes azonosítások. Még botrányok is törtek ki miatta. Az egyiptomi régészeti hivatal egykori nagy hatalmú vezetője hol nőnek, hol meg férfinak minősítette az egyik ügyben érdekelt múmiát.

– Valóban nagyon kócos ez a korszak, kedves asszonyom.

– Számos kisebb problémáról nem beszéltem. Igen sok olyan személy van, akinek az azonosítása kétes. Egyesek szinte megmagyarázhatatlanul eltűnnek, később előbukkannak. Ehnaton halála után talán Szemenhkaré, talán Nofernoferuaton uralkodott.

– Vagy mindkettő társuralkodóként?

Lady Pemberton elnevette magát.

– Még az sem zárható ki. Utánuk következett Tutanhamon. Vele zárul az Amarna-kor.

Walter elmosolyodott.

– Helyben vagyunk! Tutanhamon! Howard Carter fáraója.

– Tutanhamon körülbelül nyolc-kilencéves korában kerülhetett a trónra, és legfeljebb kilenc-tíz évig uralkodhatott. Eredetileg Tutanhaton nevet viselt, később ezt az Ámon-papság hatalmának helyreállása miatt Tutanhamonra változtatta.

– Ő számolta fel az Amarna-kor rendszerét?

– Nem. Ő élete végéig tisztelte Átont. Erre a sírjában is van bizonyíték. Ámon kultuszát maradéktalanul a hamarosan utána következő Horemheb fáraó állította helyre. Az ő idejében már üldözték is Átont. A nevét ugyanúgy kivakarták mindenhonnan, ahogy azt Ehnaton dühöngése idején Ámon nevével tették.

– Tutanhamon Ehnaton fia volt?

– Talán.

– Nana! – szegezte mutatóujját a hölgynek Walter. – Még én is olvastam olyan sajtóhírt, hogy valaki bebizonyította Ehnaton és Tutanhamon apa-fiú rokonságát.

Lady Pemberton arcán fanyar mosoly suhant át.

– Amennyiben a múmia valóban Ehnatoné, és amennyiben a vizsgálat nem volt téves. Akadt már az Amarna-kor kapcsán néhány tucat „bizonyítás”.

– Lehet, hogy nem Ehnaton fia volt?

– Van, aki más apát tételez fel neki. Akad, aki még kitart amellett, hogy Tutanhamon III. Amenhotep fia volt, bár ezt az összes elvégzett vizsgálat kizárja.

Walter egyhúzásra felhörpintette a maradék teát.

– Úgy tudom, Tutanhamon amúgy jelentéktelen uralkodó volt.

– Ahhoz képest meglehetősen sok létesítmény maradt utána. Ráadásul ezek némelyikét az utódai megpróbálták kisajátítani.

– Mégsem volt jelentéktelen?

– Nem tudom. A kora alapján annak kellett lennie, de ez talán csak prekoncepció. Vannak arra nézve is elképzelések, hogy valójában ki, vagy kik uralkodtak a fiatal király helyett.

– Ez is lehet prekoncepció.

– Úgy van. A felesége – folytatta a nő. – Anheszenpaaton, későbbi nevén Anheszenamon szintén Ehnaton lánya lehetett. Korai éveiről sokkal több forrás beszél, mint Tutanhamonról.

– Hogyan halt meg Tutanhamon?

Most Lady Pemberton nevette el magát.

– Erről nem beszélek. Tele van feltételezésekkel a média. Még Tutanhamon test- és arcrekonstrukciói is olyanok, hogy az egyik köszönőviszonyban sincs a másikkal. A fiatal király halálára is van hipotézis; gyilkosságtól kezdve szokatlan betegségen keresztül a járványig. Nem tudom, főfelügyelő úr. Tutanhamon halála után a felesége állítólag levelet írt a hettita nagykirálynak, küldje el az egyik fiát, ő feleségül megy hozzá, és Egyiptom királyává teszi. Ebből később háború keletkezett a két nagyhatalom között.

Walter megrökönyödött.

– Ilyet tett? Egy királyné?

– Ha ugyan ő volt. Ha a hettita évkönyvekben említett Dahamunzu egyiptomi királyné azonos vele. Akadnak, akik úgy vélik, a levelet még Nofertiti írta. Sőt. Akad, aki Tije királynénak tulajdonítja.

Nagyot nyújtózkodott.

– Azt hiszem, hosszan várakoztatjuk a nagyapát.

Walter helyeslően intett. Maga is úgy gondolta.

– A könyvtárában elhelyeztem az Amarna-korról mindent, amit fontosnak tartok. Egy piros dossziéban összefoglaltam előre mindazt, amit most akartam elmondani.

– Ön volt a könyvtárangyalom?

– Igyekeztem segíteni. Tudnia kell azonban, hogy ebben a korszakban semmivel kapcsolatban sem lehet biztosra menni. Azért gyűjtöttem össze minél több művet, köztük olyanokat is, amelyek fontos kérdésekben homlokegyenest ellentmondanak egymásnak, hátha véletlenül valamelyikben valami olyan kérdésben, ami az ön számára fontossá válik, ott lappang az igazság, és hátha ön majd véletlenül rábukkan. Szerencse is kell az ilyen munkához, tudom én azt jól. Nem biztos, hogy a legnagyobb tekintélyű mű legnevesebb szerzője tudja jól. Ezért válogattam ismeretlenebb szerzőket. Még magányos dinoszauruszokat is. Hátha ők tudják jól.

– Köszönöm!

– Főfelügyelő úr, ha a munkája közben bármilyen speciális egyiptológiai jellegű problémába ütközik, állok rendelkezésére!

– Köszönöm, asszonyom!

A folyosón Harold várakozott.

– A kávét máris felszolgálhatjuk a szalonjában, uram.
A vendégek már ott vannak.

– Köszönöm, Harold!

– Nagyon szívesen, uram!

Walternek átfutott a fején, hogy nem adott utasítást Haroldnak. Nyilván megtette helyette a tengernagy.

Walter lakosztályának nappalijában már várt rájuk Wilmington tengernagy és Ray.

– Nyilván alapos fejtágításban részesítetted a főfelügyelő urat, drágám! – fordult unokájához az admirális.

– Tartok tőle, hogy sok fontosat nem mondtam el neki.

Megvárták, amíg Harold felszolgálja a kávét, és távozik.

Wilmington tengernagy közben felállt, és érdeklődéssel gusztálgatta a Walter számára összeállított könyvtárat. Amint az inas kilépett, visszaült a helyére.

– Kedves főfelügyelő úr! – kezdte. – Még egyszer szeretném megköszönni, hogy elfogadta a felkérésemet. Holnap aláírjuk a szerződést. Itt lesz a főhadiszállása. Egyelőre ez az a kör, amelyik pontosan tudja, miféle munkát fog végezni. Rajtunk kívül még Douglas Duggan, a birtok igazgatója van beavatva, de neki aligha lesz benne dolga. Ez a vezérkar, ha úgy tetszik. Mi támogatjuk a munkáját, valamint Ray összes embere. Tudtommal a rendőrségtől is kap egy segítőtársat. Ő is nálam fog lakni, hogy zökkenőmentesebben dolgozhassanak. – Szétnézett. – Kire vagy mire van még szüksége?

– Egy titkárnőre mindenképpen! – vágta rá habozás nélkül Walter.

A tengernagy mosolygott.

– Ezt megértem. Még ma megtaláljuk a megfelelő személyt. Mi kellene még?

– Egyelőre nem tudom.

Ray tette fel a kezét. Walter csak most figyelt fel rá, hogy a tükörsimára borotvált fejű, afrikai származású férfinak mennyire jó a kisugárzása. Neki a kopaszra borotvált férfiak eddig zömmel veszélyt jelentettek. Igen sok golyófejű bűnözővel akadt dolga korábban.

– Halljuk, Ray! – mondta a tengernagy.

– Ha a főfelügyelő… – kezdte Ray.

– Szólítson Walternek! – vágott közbe Walter.

– Rendben. Köszönöm, Walter! – folytatta Ray. – Szóval, ha Walter intenzív nyomozásba kezd, az előbb-utóbb riasztani fogja az ellenséget.

– Az ellenséget? – kérdezett közbe riadtan Victoria.

– Az ellenséget, kedves hölgyem! – vágta rá keményen Ray. – Aki képes volt amiatt a tárgy miatt megtámadni egy páncélautót, és gyilkolni, arra csak egyetlen kifejezést ismerek: ellenség.

– Így van! – hagyta jóvá a tengernagy. – Igaza van, Ray.

– Tehát – folytatta a biztonsági főnök –, ha Walter szimatolni kezd az ellenség után, annak előbb vagy utóbb híre megy. Számolnunk kell azzal, hogy az ellenség is megneszeli.

– Ez előfordulhat? – kérdezte Victoria.

– Arra mérget vehet, hölgyem!

A tengernagy bólintott. Walter is.

– Minden ilyesféle nyomozásnak ez a természete – magyarázta a főfelügyelő. – Az érdekeltek tudomást szereznek róla. Nem fognak csipkerózsika-álmot aludni. Figyelniük kell, hiszen a bőrükre megy.

Ray egy pillantással köszönte meg a támogatást.

– Tehát – kezdte újra –, ha híre megy Walter nyomozásának, az ellenség figyelni fog. Amíg úgy véli, hogy a nyomozás rá nézve veszélyt nem jelent, addig talán passzív marad. Ha azonban eljön az idő, és Walter pályafutását ismerve, biztos vagyok benne, hogy el fog jönni, akkor az ellenség cselekvésre fogja magát elszánni.

A tengernagy újra bólintott.

– Ez száz százalék! – dörmögte. – Fel kell készülnünk rá! Már most! Jó előre.

Ray buzgón bólogatott.

– Erről szeretnék beszélni – vette vissza a szót. – Ha az ellenség veszélyesnek tartja magára nézve a nyomozást, támadni fog.

– Megtámadhatja a birtokot? – kérdezte Victoria csaknem rémülten.

A tengernagy súlyosan bólintott.

– Meg, kicsim!

– Erről van szó! – csatlakozott Ray. – Ezért mától kezdve a birtok védelme álcázott riadókészültségben van. Ezerféle módot kitalálhatnak arra, hogy ránk támadjanak. Felkészültünk szárazföldi és légi támadásra is. Valószínűleg meglepetést szerzünk majd, hiszen nem gondolnám, hogy az ellenség arra számítana, hogy itt komoly, katonai jellegű védelembe fog belebotlani. Emellett több, egymástól független vonalon keresztül is állandó kapcsolatban vagyunk a flottával és a tengerészgyalogsággal. Utóbbiaktól fegyveres támadás esetén nyolc-tíz percen belül hatékony segítséget kaphatunk.

– Addig kell tudnunk kitartani? – kérdezte még mindig félénken Victoria.

– Addig, hölgyem!

– Kitartunk?

– Ki bizony!

A tengernagy elégedetten bólintott. Walter is megkönnyebbülten sóhajtott.

– A készültséget folyamatosan fenntartjuk mindaddig, amíg szükséges – magyarázta Ray. – Nem fogunk ellanyhulni, elfáradni. Az éberségünk nem fog gyengülni. Van azonban itt még valami, amiról beszélnünk kell. Igazából nem is egy. Először is: egyelőre ma még nem vagyunk veszélyben, mert a nyomozás érdemi része leghamarabb holnap kezdődhet el. A célpont bennünket még nem figyel. Egyelőre nem vagyunk az ellenség periszkópjában.

A tengernagy mosollyal nyugtázta a célzást.

– Holnap – folytatta Ray –, mihelyt megérkezik Walter segítőtársa, teljessé válik a csapat. Javaslom, hogy holnaptól kezdve gyanakodjunk mindenkire, aki bármilyen ürüggyel be akar jutni a birtokra.

– Úgy van! – csatlakozott Victoria.

– Holnaptól semmiféle szállítást nem fogadunk. Mindenért, amire szükségünk lehet, magunk megyünk. Rejtett készültséggel.

Wilmington helyeslően bólintott.

– Holnaptól új embert sem veszek fel.

– Ma azonban még kellene, uram! – csapott le rá Ray.

– Igen?

– Hogy a készültség mindenkor teljes lehessen, kell még öt tengerészgyalogos, egy számítógépkezelő, valamint, hogy legyen állandó független orvosi ellátásunk, egy tengerészorvos két asszisztenssel. Valamennyit régóta ismerem. Megbeszéltem velük, uram.

– Ma vagy holnap lépjenek be!

– Köszönöm, uram!

A tengernagy azt hitte, véget ért a megbeszélés. Felemelkedett a székéből, de ahogy Ray-re pillantott, újra visszaült.

– Még mindig van valami, uram – folytatta a biztonsági főnök.

Szünetet tartott.

– Mi az? – kérdezte Lady Pemberton.

– Hallgatom, Ray – nézett rá a tengernagy.

Ray felállt és a számítógéphez ment.

– Ez a gép lesz, gondolom, a nyomozás agya. Minden katonai cselekmény első mozzanata az információszerzés, a felderítés.

Wilmington elkomolyodott.

– Kezdem kapiskálni, mit akar mondani, Ray.

– Leghamarabb itt akar majd behatolni – mutatott a gépre Ray. – Ide sokkal hamarabb eljut majd, mint a birtok kerítéséhez. Vagy mint a birtok fölé.

Walter súlyosan bólintott. Még jó, hogy erre is gondol valaki.

A tengernagy csaknem szemrehányással fordult a biztonsági főnökéhez.

– Eddig mindig azt mondta nekem, hogy komoly számítástechnikai védelemmel rendelkezünk, Ray.

– Így is van, uram. Nagyon komoly védelmünk van bárki ellen, aki alkalomszerűen támadna ránk. A szokásos számítógép-betyárok ellen ez gyakorlatilag tökéletes. Az ilyenek legfeljebb próbálkoznak, aztán másik célpontot keresnek. De ha egyszer akad olyan, akinek kifejezetten mi kellünk, nem más, az ellen már kevés, uram.

– Értem. – A tengernagy csaknem összeroskadt. – Mit javasol?

– Szinte havonta hallunk a világban sikeres hekkertámadásokról, uram. Ezek célpontjai pedig általában olyan intézmények, minisztériumok, kormányhonlapok, katonai szerverek, amelyek védelmének a színvonala azonos a mienkkel, vagy talán még jobb is volt, mint a mienk. Ha az ellenség annyira erős, amennyire sejtjük, és ha csaknem korlátlan anyagi eszközökkel is rendelkezik, ahogy azt éppen ön fejtegette nekem, akkor hamarosan alkalmazni fogja a legjobb és legdrágább hekkereket, és itt, ezen a gépen kezdi majd meg a támadást. Sokkal hamarabb fog itt támadni, mint másutt. Úgy érzem, ez ellen nekünk jó előre tennünk kell valamit, uram.

Csend lett.

– Mit javasol? – kérdezte erőtlenül a tengernagy.

Ray nem válaszolt, csak Waltert nézte, de olyan átható tekintettel, hogy a skót származású főfelügyelő csaknem zavarba jött. Aztán eszébe jutott, mit vár tőle Ray. Lassan felemelkedett.

– Ugye, alaposan lenyomoztál engem, Ray?

– Igen, Walter. Az volt a dolgom.

– Tudsz a fiamról is?

– Hogyne tudnék, Walter. Mindent tudok. Ez a dolgom.

Wilmington megdöbbent.

– A fia? Mi van a fiával?

Walter a fejét vakargatta.

– John fiam világhírű számítógépszakértő. Éppen a hekkertámadások elhárítása a legfőbb feladata.

– Nocsak.

– Nincs vele állandó kapcsolatom. Azt se tudom, hogy a világnak melyik részén hajol éppen egy számítógép fölé.

Victoria felsóhajtott. A tengernagy a fejét csóválta.

– Én azonban tudom – jegyezte meg Ray. – John Fitzgerald Lorimer éppen Londonban tartózkodik. Két napja szakított a legutóbbi barátnőjével. Éppen nincs munkája. Lakása sincs, mert felmondott a háziúr. Azon gondolkodik, hová hurcolkodjon. Legutóbb akkor beszéltem vele, mielőtt idejöttem volna.

Fogta a telefonját, akkurátusan tárcsázott, és átnyújtotta a főfelügyelőnek. Walter kézbe vette, és beleszólt.

– Halló!

– Apa? – hallatszott nyomban. Ki volt hangosítva a telefon.

– Én vagyok.

– Valóban áll, amit Ray mondott? Hogy ott szükség lenne rám?

– Így van, fiam! Idejönnél?

– Téged nem zavarna, ha velem dolgoznál, apa?

– Dehogy zavarna! Hát téged?

– Engem biztosan nem! Sőt!

– Igazából nagyon régen szerettem volna egyszer veled dolgozni, csak attól tartottam, hogy te a számítástechnikai szakértelmeddel le fogsz nézni engem.

– Dehogy foglak!

– Idejönnél?

– Azonnal indulok!

Ray kikapta Walter kezéből a telefont.

– Ne! Kocsit küldök érted! Hol vagy?

John a vonal túlsó végén mondott egy londoni címet. Wilmington tengernagy is elővette a telefonját.

– Kérem, Parker! Archibald azonnal induljon el ide! – Bemondta a címet. – John Lorimert kell felvennie, és idehoznia.

– Igen, uram! – nyugtázta a vonal végén a főkomornyik.

A tengernagy letette a telefont.

– Azt hiszem, egyelőre végeztünk. Jön velem dohányozni? – fordult Walterhez.

A cigaretta után Walter csatlakozott Ray-hez, aki végigvezette a birtokon. Megmutatott minden fontos objektumot, és a biztonsági főnök az összes emberét bemutatta Walternek.

– Kell, hogy személyesen ismerjétek egymást! Nem engedhetjük meg, hogy bárki összetévesszen téged valaki mással!

Végül Douglas Duggan igazgató irodájában kávéztak. A köpcös intéző fanyar humorú, kissé lassú beszédű, de roppant körültekintő ember volt.

– Igaz is, Walter! – fordult a végén a főfelügyelőhöz. – Sir Henry említette, hogy szükséged lenne egy jó titkárnőre.

– Úgy van.

– A nappalidban vár. Szerintem a lehető legjobb!

Daisy Smith-Harrington csinos, barna hajú nő volt, bőven innen a negyvenen. Walter beléptére azonnal felpattant a fotelből.

– Csak nyugodtan maradjon ülve! Walter Lorimer vagyok!

– Daisy Smith-Harrington!

– Szólítson Walternek!

– Csak, ha ön Daisynek szólít!

– Ezt megbeszéltük!

Mindketten helyet foglaltak.

Daisy a tengernagy szakácsának, George Smithnek volt a lánya. A férje elhagyta, mire ő két kisgyermekével visszajött Londonba. Pár héten belül kiköltözött a birtokra az édesapjához. Duggan igazgató már napok óta szorgalmazta a tengernagynál, hogy alkalmazza a nőt.

– Kisgyerekeket tanítottam, de többször is dolgoztam már titkárnőként.

Válaszul Walter részletesen elmagyarázta, hogy milyen ügyben dolgozik, és miben lenne szüksége Daisy segítségére.

– Ismerem magamat. Rengeteg feljegyzést fogok készíteni az ügyben, és soha nem fogok emlékezni rá, hogy mit írtam le, és mit nem. Kellene valaki, aki rendben tartja őket, aki pótolja, amit nem írtam le, és aki ezek alapján állandóan képben van.

Daisy arca elkomorodott.

– Akkor nem csupán adminisztratív segéderő lennék.

– Hát nem!

– Köszönöm a bizalmat!

Gyorsan megbeszéltek még néhány apróságot. Alig fejezték be, amikor kopogtak az ajtón.

A tengernagy tódult be Victoria és Ray társaságában. Utolsónak jött John Lorimer. Mindannyian meghatódva nézték, amint apa és fia némán átölelik egymást. Harold még hozott néhány széket, hogy mindannyian leülhessenek.

Utána elhelyezkedtek. Daisy már eleve a számítógép előtti széket foglalta el, mint aki máris belépett új állásába. A tengernagy Walterre nézett, amaz pedig beleegyezően bólintott. Wilmington tudomásul vette.

– Hamarosan megkapja a szerződését! – mondta a lánynak.

– Köszönöm, Sir!

A tengernagy és Ray még egyszer aprólékosan mindent elmondtak az ügyről Johnnak. Victoria is szólt néhány szót az Amarna-korról, sokkal kevésbé részletesen, mint korábban Walternek. A főfelügyelő csak néha szólt közbe. Közben John alaposan szemügyre vette a könyvespolcokat. Különösen az Amarna-kor feliratot viselőt.

– Szabad a gépet? – volt John első kérdése.

Daisy felpattant, arrébb ült egy székkel. Közben Walter látta, hogy Daisy és John menyire érdeklődő tekintettel vizsgálgatják egymást.

John nagyon aprólékosan megvizsgálta a gépet. Bekapcsolta, leült elé, különféle, közönséges felhasználók számára sosem látogatott helyekre vándorolt rajta.

– Lefuttatok néhány elemző szoftvert.

– Parancsoljon! – bólintott a tengernagy.

John elmélyülten vizsgálgatta különféle programok segítségével a gépet. Mindannyian csöndben figyelték. Walter magában azt latolgatta, akad-e valaki a társaságban, aki tudja, hogy éppen mit művel a fia. Talán egyedül Ray. Neki magának halvány fogalma sem volt.

John felnézett.

– Ez ugye, egy összeépített gép? – kérdezte elismerően.

– Micsoda? – a tengernagy nem értette.

– Igen! – vágta rá Ray.

John bólintott.

– Alkatrészenként vásárolták meg, és rakták össze?

– Igen.

– Nagyszerű! Az ilyet sokkal rugalmasabban lehet szükség esetén bővíteni, fizikailag módosítani.

– Ez volt a célom. A gép így sokkal erősebb, mint bármelyik gyárban összerakott, márkás holmi.

John egyetértően intett.

– Megtudhatnám, ki rakta össze?

– Magam az egyik emberemmel, Edgarral.

– Remek! Azt azonban tudja, hogy a hekker ellen ez még nem elég?

– Hogyne tudnám. Ön ezért van itt.

– Ez az egy ilyen gépük van?

– Nem. Több egészen hasonlót is összeépítettünk az elmúlt hetekben, hátha szükség lenne tartalék eszközökre.

– Pontosan mennyit?

– Még öt másik teljesen elkészült. Akad azonban még elég alkatrész ahhoz, hogy szükség esetén újabbakat is összeépítsünk.

John mély lélegzetet vett. Megfordította a székét. Most éppen szemben ült a társasággal.

– Szükség van a többi gépre? – kérdezte Ray.

– Ha biztosra akarunk menni, akkor valószínűleg igen.
– John kényelmesen elhelyezkedett a széken, és keresztbe vetette a lábát.

– Mit javasol, John? – kérdezte a tengernagy.

John néhány pillanatig valamit latolgatott.

– Ezt a gépet mire akarjátok használni, apa? Külső adatok keresésére, vagy adattárolásra, és belső műveletek végzésére?

Walter az első pillanatban zavarba jött. Daisy válaszolt helyette.

– Szerintem mind a kettőre!

– Úgy van! – helyeselt Walter. – Tárolnunk és kezelnünk kell az adatainkat, de állandóan újakat is kell keresnünk.

John bólintott.

– Akkor kétfelé bontjuk. Lesz egy internetről leválasztott belső hálózat, ami kizárólag az adatok tárolására és a belső műveletek végrehajtására szolgál. Az új információkat csak erre tesszük fel. Mellette pedig felállítunk egy külső hálózatot, amely az új adatok keresését végzi.

– Ennyi? – kérdezte kissé csalódottan Ray.

John mosolyogva ingatta a fejét.

– Korántsem. – A tengernagyhoz fordult. – Mennyire lehetünk költségesek?

– Amennyire szükséges.

– Megoldható-e, hogy egy szerverhotelben szervert bérlünk?

A tengernagy Ray-hez fordult.

– Már van ilyenünk, uram. – Aztán Johnnak válaszolt.
– Nemzetközi és belföldi internet-kapcsolattal, ingyenes IP konzol porttal, huszonnégy órás eléréssel, szünetmentes áramellátással. Nem is túlságosan drága.

– Kinek a nevén?

– Természetesen Sir Henry nevén.

– Jobb lenne valamilyen álnéven.

Ray nem sokat habozott a válasszal.

– Természetesen az is megoldható.

– Nekem vannak ismeretségeim szerte a világban – vette vissza a szót John. – Olyan cég is akad bőven, amelyik nekem szívesen adná a nevét egy-egy ilyen művelethez. A bérleti díjat átutalnánk nekik, ők fenntartanák a nevükön lévő bérelt szervert a világ egy távoli pontján, amit azonban mi használnánk.

A tengernagy mosolygott.

– Ravasz egy alak maga, John. Meddig tartana ezt elintézni?

– Még ma le tudom bonyolítani telefonon.

– Én meg utaltatom a pénzt. Kérem, intézze el!

John bólintott.

– A szerver elé profi tűzfalat telepíttetnék.

Ray hitetlenkedve nézett rá.

– Nehogy azt mondja, hogy ezt is képes innen megoldani?

– Képes vagyok – felelte egyszerűen John –, csak az beletelik néhány órába.

– Néhány órába! – visszhangozta Daisy.

– Ha azt a szervert feltörik, nem tudnak meg semmit
– folytatta John. – Nem jutnak el az adatainkhoz. Én azonban tudni fogom, hogy ott jártak.

Kopogtak. Parker lépett be. Teát hozott, töltött mindenkinek. Walter, John és Daisy újabb kávét is kértek. Megvárták, amíg a főkomornyik végez.

– Ez lesz az első védelmi vonalunk – mondta Parker távozása után nagy nyomatékkal John.

A tengernagy elmosolyodott.

– Kérdezhetek valamit?

– Hogyne, uram!

– Ha már egy távoli pontba gépet telepítünk, nem tehetjük ezt meg akár több helyre is?

John elvigyorodott.

– Leginkább költség kérdése, uram. Nekem vannak kapcsolataim mindenfelé.

– Ma le tudná bonyolítani?

John vállat vont.

– A szerver mellé ma be tudnék szervezni még három másik gépet.

– A világ három különböző pontján?

– Igen, uram.

– Csak ezeken keresztül lehetne eljutni a mi gépünkhöz?

– Igen, uram.

– Akkor tegye meg! Állom a költséget. És ha már itt tartunk – most a tengernagy is elmosolyodott –, hozzájárulnék újabb két géppel. Még aktív koromban hoztunk létre egy ilyen számítógép-központot. Az egyik egy hadihajón található, a másik azonban egy olyan hajón, amely elvben nem tartozik a Királyi Haditengerészet állományába, ráadásul állandóan csatangol a világban. Hol ebben a kikötőben tölt el néhány napot, hol meg amabban.

– A lehető legjobb! Fel tudja venni velük a kapcsolatot, uram?

– Természetesen. Mindkét kapitány a legjobb cimboráim közé tartozik.

– Nagyszerű!

– Én is lebonyolítom ezt még ma. Ön fogja az összes gépet felügyelni?

– Ezért hívott ide, uram. Természetesen mindegyik előtt a lehető legjobb tűzfal lesz.

– Ha aktív lennék, felkínálnék önnek egy jó állást a haditengerészetnél. – Szélesen elmosolyodott.

– Ha ön kínálná, el is fogadnám, uram! – bókolt vissza szemérmetlenül John. Utána tüstént vissza is vette a szót.
– Mint említettem, ez lesz az első védelmi vonalunk.

– Lesz több is? – kérdezte Victoria.

– Adjuk meg a módját!

Wilmington bólintott.

– Mi lesz a következő? – kérdezte Ray.

– Az internetes gépünkre egy Linux-rendszert fogok telepíteni. Úgy, hogy indításkor egy boot pendrive-ról induljon a gép, és kikapcsoláskor minden begépelt adat, találat azonnal automatikusan törlődjön.

– Semmi nyoma se lesz annak, hol járt előtte a gép?
– kérdezte Victoria.

John a fejét rázta.

– Nem, kedves hölgyem. Az égvilágon semmi. Minden bekapcsoláskor teljesen friss lesz a gép. A behatoló pofára esik.

– Nem biztos, hogy másodszorra is megtalálom ugyanazt – vetette közbe Daisy.

John vállat vont.

– Ezt a kockázatot vállalnunk kell – felelte John. – Minden adatot a belső rendszeren tárolunk. A külső rendszer nem adhat a támadó számára semmiféle érdemleges felvilágosítást.

– Hogyan kerül át a friss adat a belső rendszerre? – kérdezte Daisy.

– Pendrive, vagy egyéb tároló segítségével.

– Vásárolni kell néhányat – vetette közbe a tengernagy.

John és Ray egyszerre bólintottak.

– Tetszik – mondta a tengernagy –, kérem, folytassa!

– Ha még nagyobb biztonságot akarunk, még azt is eleve úgy intézhetjük, hogy a bérelt külső szervereink is így induljanak. Mondjuk, a nap egy előre kijelölt időpontjában – hajnali kettőkor, háromkor, vagy bármikor – mindig újra induljon, és pendrive-ról töltődjön be a gép. Az összes gép. Én a kapcsolataimmal meg tudom ezt oldani. Lesznek pendrive-ok. Ön, uram? – nézett a tengernagyra.

Wilmington kedélyesen vállat vont.

– Néhány pendrive nem fog komoly költséget jelenteni. Így fogom én is megbeszélni a két kapitánnyal. Legyen azonban mellettem, amikor telefonálok, hogy jó legyen az instrukció.

John bólintott.

– Úgy lesz, uram. Ha bárki behatol, legfeljebb az aznapi adatokat találhatja meg. A pendrive-okon sok múlik. Adathalászat, kártevők, vírus szempontjából a csatlakoztatás előtt mindig át kell nézni. Ezt majd személyesen végzem.

Ray bólintott.

Hirtelen csend támadt. Wilmington tengernagy sorra mindenkit szemügyre vett.

– Ennyi?

– Ennyi, uram. Első körben – felelt John.

– Munkára fel!

5.

Ideiglenes téridő

Hui álmai

Az időérzék bizonytalan. Érezhetem másodperceknek is, évtizedeknek is. Minden egybemosódik. Az egyik pillanatban Kemet perzselő napsütése, a másikban pedig ezeknek a furcsa északi országoknak az égből hulló hideg vize és a vele járó ocsmány sár. Mégsem érzem egyiket sem. Sem a forróságot, sem a hideget.

…

Núbia. Ludakat hoznak adóba. Strucctojások. Vigyorgó törzsfőnökök. Várom az aranyat, de nem jön. Állítólag megérkezett. Oda kell mennem, hogy megnézzem. Megyek, még mindig megyek, már régen a Nílus partján vagyok, de nem látom a hajókat. Mikor érek már oda, hogy megszemlélhessem?

…

Érzem, hogy itt vannak körülöttem. Talán megbocsátják. Nem tehettem mást. Majd valamikor megérkezünk.

…

Uaszet. Valamilyen felvonulás. Nem tudom, milyen alkalomból. Írnok vagyok. A Gonosztevő jön. Úgy tűnik, Ámont tiszteli. Tije királyné. Nekem kell felépítenem a sírját. Megköszönöm a megtiszteltetést. Jelentik, hogy rablók jártak valamelyik királysírban. Ahetaon központjában. Hogy lehet ott királysír?

…

Újra és újra felébredek. Elönt a veríték. Vajon mennyire haragszanak rám? Nem visznek kivégzésre, ha megérkezünk? Félek.

…

Ismeretlen hely. Visznek a Nagy Állandóan Megújuló Tudat elé. Olyan képe van, mint valami kőarcú régi fáraónak. A következő pillanatban krokodil. Tátja a száját…

…

Nem. Nem volt igaz. Nem voltam előtte. Csak álom. Ideje volna megnyugodnom.

…

Horemheb fontos dolgokat kérdez tőlem, de én egyikre sem tudom a választ. Kezdek kétségbe esni. Annyi minden korábban érthetetlennek és fantasztikusnak tűnő dolgot megtanultam, most miért nem tudok felelni?

…

Jó felébredni. Itt is. Körül sem merek nézni. Vajon mit gondolnak a többiek? Mit gondolnak ezek a kedves, ártatlan, jövőbeli emberek?

6.

London, Anglia

2023. december 20.

Reggel nyolc előtt Walter Lorimer volt főfelügyelő már a Curtis Green épületében várakozott Sir Edward James Bennington főfelügyelő ajtaja előtt.

Archibald megkérdezte, maradjon-e vele.

– Csak nyugodtan várakozzon kint!

A sofőr örömmel távozott, Walter pedig összehúzta magát. Nehezen dolgozta fel, hogy némileg tart ettől a találkozástól. Benningtont futólag ismerte annak idején. Nem sokat beszélt vele, de hallotta, hogy az elegáns rendőrtisztet mindenki törtető karrieristának tartja. Vajon milyenné lett most, amikor igazán magas polc került a segge alá?

Nem volt ideje a további töprengésre. Vékony, szemüveges női segéderő szólt ki az ajtón.

– Lorimer főfelügyelő úr!

Walter felpattant.

– Erre! – mondta a nő, és maga előtt terelte a férfit. – A főnök odabent várja! – súgta a fülébe és a hüvelykujjával balra bökött.

Bennington főfelügyelő pompás íróasztala előtt állva várta volt kollégáját. Méregdrága, háromrészes, világoskék kockás sötétkék Hugo Boss tweed öltönyt viselt. Frissen borotvált arcáról áradt a finom arcszesz, el lehetett volna tőle szédülni. Előkelő mozdulattal nyújtott kezet.

– Úgy látom, unod a nyugdíjas életet, Walter! – mondta üdvözlés helyett.

– Kaptam egy megbízatást.

– Igen, tudunk róla.

Walter magában nyugodtan konstatálta, hogy Bennington még mindig nem szokott le a királyi többes használatáról. Valószínűleg nem is fog soha.

– A jó öreg Wilmington tengernagy kavart neked egy kis elfoglaltságot. Magasan átnyúlt a fejünk fölött. De ez az ügy kilátástalan, Walter. Még neked is az lesz.

Walter más véleményen volt, de úgy vélte, fölösleges volna ellenkeznie. Várta, hogy Bennington hellyel kínálja.

– Wilmington tengernagy úr roppant kíváncsi természetű ember – dörmögte Bennington. – Jól fizet? – kérdezte hirtelen nagyon éles hangon.

Walter hallgatott. Ez nem tartozik Benningtonra.

– Halott ügy ez, Walter. Halott és felettébb ronda. Tíz évig nyomoztunk.

– Ki vezette a nyomozást?

Bennington arcán árnyék suhant át.

– Én.

Walter elérkezettnek látta az időt, hogy rátegye a kezét az egyik fotelre. Bennington észbe kapott.

– Foglalj helyet nálunk!

Walter a fotelba huppant. Bennington visszament az íróasztalához, és elhelyezkedett a képernyője fedezéke mögött.

– Szóval te vezetted a nyomozást? – Walter nem könyörült. Semmi oka sem volt rá.

– Igen, én. Nem jutottunk semmire. Egy nagy sereg zagyva tanúvallomás. A gazemberek jöttek, mészároltak, utána elnyelte őket a föld. Valami terrorszervezethez tartozhattak. Úgy gondoljuk, ez lehetett az első akciójuk. Utána azonban, mivel semmit sem értek el, a terrorszervezet valószínűleg magától feloszlott.

Walter elgondolkodott. Ha ez a piperkőc pojáca tíz évig hajszolt valami nem létező terrorista szervezetet, az magától megmagyarázza a nyomozás teljes eredménytelenségét.
A prekoncepció befolyásolhatja a nyomozás egész menetét. De akkor is! Évek teltek el. Valamikor rá kellett volna jönniük, hogy téves irányban kutatnak. Van ez így. Akkor azonnal változtatni kell a nyomozás célján. Újra meg kell vizsgálni mindent, és új irányt kell szabni. Képtelenség, hogy évek alatt egyetlen kolléga sem jelezte volna ezt Benningtonnak.

Walter nem hitte, hogy terrorszervezettel állna szemben. Ez itt valami más. Valami nagyon más. Jobb lenne persze, ha terroristák volnának, az a rendőr számára ismert közeg. Így meg sötétben kell botorkálni.

Közben Bennington tovább fecsegett az állítólagos terrorszervezetről. Walter azt latolgatta, mit érdemes megkérdeznie tőle, és mit nem.

– Terrorszervezet? – kérdezte végül

– Mi más lett volna? – nézett rá Bennington. – Ha bármilyen egyéb motivációt tételezünk fel, akkor ennek a nyavalyás londoni akciónak semmi értelme sem lett volna. A világon semmi.

– Vizsgáltatok egyéb lehetőséget?

– Nem volt értelme, Walter.

– Jelentkezett valamilyen szervezet, hogy vállalja az akciót?

– Nem.

– Akkor miért gondoltátok, hogy terrorszervezet?

Bennington kezdte elveszíteni a türelmét. Walter nem bánta.

– Mondtam, nem lehetett más! A terrorszervezetek állandóan pénzért sírnak, Walter. Ezeknek is volt támogatójuk. Iszonyú sokat költhettek. járművek, fegyverek, szervezés. Egyik sem olcsó mulatság. A támogató látta, hogy semmit sem értek el, és megvonta tőlük a további támogatást. Erre föloszlottak.

– Mi lehetett a céljuk?

– Anarchikus állapotok előidézése Londonban. Mi másért támadtak volna meg egy páncélozott rendőrségi járművet? Valószínűleg hónapokig figyelték a páncélozott járművek garázsát. Nyilván már minden készen állt. A Chevy Suburbanok valami zárt garázsban lapulhattak. Amikor az a nyomorult Saxon jármű kijött, és elment Deptfordba, a kikötőbe, tudniuk kellett, hogy vissza fog jönni. Deptford elég messze volt ahhoz, hogy megszervezhessék az akciót. Azért a Saxont támadták meg, hogy bebizonyítsák, a legerősebb járművek sem nyújtanak biztonságot a rendőröknek a nyílt londoni utcán, ha ők nem akarják.

– A jármű által szállított rakomány?

Bennington az asztalra csapott.

– Ezzel jöttek a csoportom leghülyébb tagjai, Walter! Neked megbocsátom, mert még nem ismered az ügyet. Azokat a hülyéket kénytelen voltam áthelyeztetni. A rakományról a támadóknak fogalmuk sem volt!

Walter arca elkerekedett. Bennington sokkal nagyobb idióta annál, mint amekkorának eddig gondolta. Nyomozás közben a jelek szerint módszeresen elüldözte a leghasználhatóbb embereit.

– Fogalmuk sem volt?

– Nem hát! Nem is érdekelte őket! Az csak egy nyavalyás régészeti lelet volt. Egyébként különleges diplomatatáskában helyezték el, és a jármű csapatszállító hátsó részének egyik üléséhez volt bilincselve. Sértetlenül ott is maradt.

– Nem próbáltak meg hozzájutni?

– Nem! Volt olyan tanúnk, amelyik makacsul valamilyen lángvágóról akart karattyolni, de nyilván elnézett valamit. A támadókat nem érdekelte a jármű rakománya, Walter! Ha az kellett volna nekik, pillanatok alatt kivágják onnan, és magukkal viszik!

Walter nagyot nyelt. Benningtonnal nem érdemes tárgyalni, a saját elképzeléseinek rabja.

– Megkapom a nyomozati anyagot?

– Az anyag digitalizálva van. Ma reggel elektronikus formában eljuttattuk a tengernagyodhoz. Hosszú ideig fogod olvasgatni, mert a terjedelme meghaladja a hatvan gigabájtot. Jó szórakozást kívánok hozzá, Walter! Fordítsuk komolyra a szót.

Az íróasztalfiókjába nyúlt. Előhúzott egy igazolványt, és egy vadonatúj rendőrjelvényt.

– Az a döntés született, hogy hivatalosan téged reaktiválunk, Walter. – Átnyújtotta az igazolványt. – Újra a Scotland Yard aktív főfelügyelője vagy. Állomáshelyed London.

Walter Lorimer egy pillantást vetett az új igazolványára. Walter Lorimer detektív főfelügyelő. Londoni rendőrség. Az igazolványról friss arcképe nézett vissza rá.

A jelvényt is megnézegette. Vadonatúj volt és fényes. Mindkettőt a zakója belső zsebébe süllyesztette.

– Jogod van fegyvert viselni – folytatta közben Bennington. – Jogod van mindenre, ami egy szolgálatban lévő brit rendőrt megillet. Egy kivétellel. – Várakozásteljesen nézett Walterre.

Walter vállat vont.

– Gondolom, nincs jogom letartóztatást eszközölni.

Bennington súlyosan bólintott.

– Úgy van! Ha bárkit el akarnál fogatni, hozzám kell fordulnod.

Walter a legszívesebben kuncogott volna. Ha valaha olyan helyzetbe kerül, hogy fülön csípheti a gazembereket, Bennington főfelügyelő lenne az utolsó ember, akit erről előre értesítene. Nélküle fogja megoldani. Ray rendelkezik hatékony emberekkel, Wilmington tengernagy kapcsolatai pedig lehetnek annyira jók, hogy Bennington közbeavatkozása nélkül is rács mögé juttathatják a csirkefogókat.

Bennington makacsságnak érzékelte Walter arckifejezését.

– Eszedbe ne jusson bárkit letartóztatni a tudtom nélkül, Walter! – mennydörögte az íróasztal mögül. – Ha megszeged a szolgálati utat, nemcsak te ütheted meg a bokád, hanem a tengernagyod is!

Walter úgy döntött, ráhagyja. Csendesen bólintott.

– Értesítened kell engem előre – folytatta megenyhülve Bennington –, utána pedig én intézem majd a szükséges formaságokat, és én biztosítom a letartóztatáshoz szükséges karhatalmat. Bár, magunk között legyen mondva, kötve hiszem, hogy erre valaha is sor kerül. Hajlandó lennék akár ezer fontba fogadni, hogy ebben az ügyben sohasem kerül sor letartóztatásra.

Walter úgy érezte, még valami hiányzik. Nem is egy.

– Ha új adat kerül birtokotokba az üggyel kapcsolatban…

– Igen, igen – morogta Bennington. – Ez is benne van a megállapodásban, amit Wilmington tengernagy kötött a főnökeimmel. Ha bármikor bármi olyan új információ kerül a rendőrség birtokába, ami ezzel az üggyel kapcsolatba hozható, azonnal megosztjuk veled.

Walter kurtán bólintott. Nem kételkedett abban, hogy Bennington ezt be fogja tartani. Annál fontosabb a karrierje. Úgy vélte azonban, hogy ő maga előbb jut információhoz az ügyben, mint a rendőrség. Hacsak véletlenül rá nem bukkannak valamire.

Még valami fontos hiányzott. Ideje volt szóba hozni. Walter kezdte úgy érezni, minden perc, amit ebben az irodában eltölt, jóvátehetetlen és visszahozhatatlan időveszteség.

– Szó volt egy segítőtársról is.

Bennington gúnyosan elmosolyodott.

– Igen, igen – felelte csaknem nevetve. – Megígértük, hogy adunk melléd egy rendőrt, aki esetleg a segítségedre lehet.

– Adtok?

– Igen. Megkapod a londoni rendőrség leginkább nélkülözhető nyomozóját. Bocsáss meg, Walter, a használható embereket nem adom. Mindig híres voltál a remek pedagógiai érzékedről. Most alkalmad lesz bizonyítani. Talán te képes vagy embert és nyomozót faragni abból a semmirekellőből. A fickó félbemaradt jogász.

– Félbemaradt?

– Nem volt képes befejezni az egyetemet. Inkább rendőrnyomozó szeretett volna lenni. Úgy vélte, alkalmas rá. Valami retyerutyája protezsálta be ide. Krakéler, nagypofájú, tiszteletlen, renitens alak. Képtelen tisztelni a tekintélyt.

Walter azt gondolta, ha valakiről Benningtonnak ilyen rossz véleménye van, akkor az talán nem is reménytelen.

Bennington újra félreértette Walter arckifejezését.

– Bocsáss meg, Walter, mást nem adhatok. Szűkében vagyok az embereknek. Ha kell a kölyök, a tied lehet. Ha nem kell, megpróbáljuk rendőrré idomítani. Kell, vagy nem kell?

– Lássam!

– Ez a beszéd! – Nagyot sóhajtott. – Gwendoline! – szólt a belső mikrofonba. – Itt van már Reynolds őrmester?

– Igen, uram! – hangzott a válasz.

– Kérem, küldje be!

– Igen, uram!

Néhány pillanat múlva nyílt az ajtó. Vörös hajú, pulykatojásképű, meglehetősen elfogódott arcot vágó fiatalember oldalgott be rajta. Kopott farmert és zsírfoltos sötétzöld, ugyancsak kopott pulóvert viselt. Olcsó télikabátját a karján hozta.

– Hívatott, uram!

Bennington összeszűkült szemmel mérte végig a jövevényt.

– Képtelen vagy tisztességesen felöltözni, kölyök?

– Elnézést, uram!

– Mint valami ágrólszakadt hajléktalan.

– Elnézést, uram!

Bennington nem kínálta hellyel a fiatalembert. Walter azonban helyet mutatott neki. A fickó még toporgott.

– Walter, bemutatom Joe Reynolds őrmestert! – mondta Bennington, aztán a fiúhoz fordult. – Őrmester, ez itt a legendás hírű Walter Lorimer főfelügyelő. Ő lesz a főnököd. Tudod, mi a feladatod?

– Igen, uram!

– Tudod, milyen ügyben fogtok dolgozni?

– Igen, uram!

– Akkor nekem már nem kell tájékoztatást tartanom.

A fiú még mindig állva toporgott. Walter azonban felemelkedett, és belenyomta az ifjú Reynolds őrmestert az egyik üres fotelbe. A fiú hálásan letelepedett. Bennington megrovó pillantást vetett Walterre, aki viszont szúrósan nézett vissza rá.

Bennington olvasószemüveget vett elő a fiókjából, és igyekezett minél hivatalosabb képet vágni.

– Lorimer főfelügyelő és Reynolds őrmester!

Walter bólintott. Joe feszülten figyelt. Bennington az olvasószemüveg alól vizslatta őket.

Walter arra gondolt, a hosszú profán mise végére kerül hamarosan az ámen.

– Lorimer főfelügyelő és Reynolds őrmester! – kezdte újra Bennington. – Önök továbbra is a londoni rendőrség tagjai, de a szolgálati viszonyuk, hogy úgy mondjam, egy kissé rendhagyó lesz. – Felnézett. Reynolds izgatottan figyelt, Walter arca kifejezéstelen volt. – Önök ketten a hetvenkettes számú ideiglenes akciócsoport tagjai. Önökön kívül ide senki más nem tartozik. – Felnézett, majd folytatta. – A csoport szerepel a Scotland Yard hierarchiájában. Amíg működik, a hetvenkettes számú ideiglenes akciócsoport a londoni rendőrség különleges megbízatású része. Önök tehát továbbra is a londoni rendőrség tagjai. Hatáskörük azonban csupán egyetlen ügyre vonatkozik. Joguk van nyomozni, kihallgatást eszközölni, de nincs joguk – tudtom és beleegyezésem nélkül – letartóztatást foganatosítani. A hetvenkettes számú ideiglenes akciócsoportnál eltöltött idő természetesen beletartozik a nyugdíjszámításba, kölyök. Önök tehát szerepelnek a londoni rendőrség nyilvántartásában, az illetményjegyzéken azonban nem. Önök semmiféle rendőrségi illetményt nem kapnak –