Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV Németország Lutherig

MÁSODIK KÖNYV Luthertől Kantig

HARMADIK KÖNYV Kanttól Hegelig

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Heinrich Heine

VALLÁS ÉS FILOZÓFIA
LUTHERTŐL HEGELIG

fordította:
Gáspár Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-346-4 EPUB
ISBN 978-963-678-347-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Zur Geschichte der Religion
und Philosophie in Deutschland

első kiadás: 1834.
az elektronikus változat az 1947. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Heinrich Heine (1797 – 1856) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Heinrich Heine huszadik és harmincadik életéve között ünnepelt költője volt hazájának. Jogosan énekelhette: „Ha a legjobb neveket említik, köztük említik az enyémet is.” A költő azonban nem érte be evvel. Politikus korban született és a történelem zajlása mindig magával ragadta. Így lett ugyanakkor, mikor halhatatlan dalokat írt a szerelemről, a virágokról és a madarakról, egyszersmind politikai író. És mint ilyen, hazájának egyik legtöbbet támadott, legtöbbet bántott és szidalmazott embere. Az a Heine, akinek írásait azóta is minden német könyvégető - utoljára a német alsóbbrendűségi érzés inkarnációja, Goebbels - máglyára méltónak ítélte és lángokba is vetette, ha már őt magát - halála után majdnem száz évvel - nem hurcoltathatta Auschwitzba.

Ő maga ezt írta magáról: „Hajlamom természettől fogva bizonyos dolce far niente felé vonz. Szívesen fekszem virágos gyepágyon, elnézem a felhők halk vonulását és gyönyörködöm kivilágításukban. A véletlen azonban úgy akarta, hogy ebből a csöndes andalgásomból gyakran felriasszon a sors egy-egy kemény oldalba lökése; kényszerűen részt kellett vennem a kor fájdalmaiban és harcaiban és részvételem ilyenkor komoly volt.”

Egyik legemlékezetesebb ilyen oldalba lökést 1830-ban kapta a sorstól. A gyűlölettel, értetlenséggel, a minden írói szabadságát fojtogató reakcióval és cenzúrával vívott hosszú harcai után csömörlötten és fáradtan töltötte ennek az esztendőnek nyarát Helgoland szigetén, az Északi Tenger partján, melynek fenségét senkisem énekelte meg nála elragadóbban. Mint mindig, ekkor is gyógyulást, pihenést keresett ott. Csak néhány könyvet vitt magával, csupa időszerűtlen könyveket - és egy mindig időszerűt: a Bibliát. De gyógyulásába és pihenésébe ezúttal is beleszólt a történelem. Eljött július hónapja és Párizsban kitört a forradalom. „Oda minden vágyam a nyugalomra - írta Heine. - Újra tudom mit kell tennem... A forradalom fia vagyok és újra felkapom a fegyvereket, melyekre anyám olvasott rá varázsigéket... Elő a lanttal, harci dalt akarok énekelni, csillagokhoz hasonló szavakat, melyek a magasból töveinek alá és felgyújtják a palotákat és megvilágítják a kunyhókat.”

Nincs maradása többé a szigeten. Újra beleveti magát a harcba. De lelkesedése, amilyen érthető, olyan korai volt. A júliusi forradalom Franciaországban elsöpörte a feudalizmus utolsó mesterségesen őrzött maradványait, meghozta a burzsoázia győzelmét. Németországban azonban semmisem változott. Csak az uralmát most már féltő feudalizmus elnyomása lett az addiginál is kíméletlenebb, a cenzúra kicsinyesebb és ostobább. 1831 áprilisában Heine már így ír Varnhagen von Ense barátjának: „Közben eszeveszett dolgokat írtam, aztán a kandallóba dobtam őket... Mi lesz most? Előre látom a további reakciót, tele vagyok rossz sejtelmekkel és minden éjszaka arról álmodom, hogy csomagolok és Párizsba utazom, hogy friss levegőt szívjak, egészen átadjam magam új vallásom szent érzéseinek és talán végleg annak papjává szenteltessem magam.”

Az új vallás a saint-simonizmus. Erre mér bőven vissza kell térnünk. Előbb azonban mondjuk el röviden a tényeket. Heine 1831 május 3-án érkezik Párizsba. Ekkor még nem tudja, hogy a németországi reakció és személyes ellenségeinek gyűlölete minden elképzelésén túl fog tenni, hogy hazájába ezentúl már csak rövid látogatásra mehet, hogy egész további élete Párizsban fog lefolyni és hosszú betegség, a matrac-sír nyolcéves szörnyű szenvedése után itt fogja elérni a mindig hiába áhított nyugalmat a montmartre-i temető fűzfái alatt. Életének utolsó szaka ez a negyedszázados emigráció.

Heine emigrációban keletkezett prózai írásainak egyik része a júliusi forradalom új Franciaországát igyekszik megismertetni a német közönséggel. A burzsoázia uralmához forradalmi úton eljutott Franciaország viszonyát ahhoz a németséghez, amely továbbra is a feudalizmus igájában nyög és forradalmát azontúl sem fogja megvívni. Ez azonban csak egyik oldala Heine munkásságának. Mivel meggyőződése, hogy a két nemzet szellemi közeledése, szellemi javaik kölcsönös megismerése és kicserélése a fejlődés vonalába esik, magát pedig teljes joggal hivatottnak érzi a közvetítő szerepére; művei egy nem kevésbé jelentékeny része a francia olvasóközönséget igyekszik megismertetni a német szellemiséggel, a német irodalommal és tudománnyal. Írásainak ebbe a csoportjába tartozik az az 1834-ben megjelent, tehát meglehetősen emigrációja elején írott munkája is, melynek első magyar fordítását itt kapja az olvasó.

Megírásának céljáról és külső történetéről Heine maga tájékoztat a könyv első német kiadásának az említett év decemberében kelt előszavában. Az előszó így hangzik:

„Külön figyelmeztetnem kell a német olvasót, hogy ezek a lapok eredetileg egy francia folyóirat, a Revue de deux mondes számára és határozott időszerű célból íródtak. Részei ugyanis egy, a német szellemiség jelenségeiről szóló áttekintésnek, melyből egyes fejezeteket már előbb közöltem a francia közönséggel és melyek németül is megjelentek Adalékok az újabb német szépirodalom történetéhez címen. Az időszaki sajtó követelményei, annak gazdasági bajai, tudományos segédeszközök hiánya, francia elégtelenségek, valamint egy Németországban a külföldi sajtótermékekről megjelent törvény, melyet csak én reám alkalmaztak és egyéb efféle akadályok nem engedték meg, hogy az áttekintés különböző részeit időrendben és összefoglaló cím alatt adjam közre. Jelen könyv tehát. belső egysége és külső lezártsága ellenére, csak töredéke egy nagyobb egésznek.”

A német reakció Heine-gyűlölete a költő halála óta sem csökkent, sőt időnként még elemibb erővel feltajtékzó gyűlölet látható gyönyörűséggel vetette magát erre a könyvre. Szinte minden német irodalomtörténet - a Heine korabeli kritikához hasonlóan - ráolvassa a költőre, hogy hozzáértés nélkül, léha felületességgel szól hozzá mélységesen komoly tárgyakhoz.

A vád megállapíthatóan alaptalan. Heine nem volt a szó szakmai értelmében filozófus, de a német filozófiával és vallástörténettel diákévei alatt s azután is behatóan foglalkozott, elsősorban kortársai munkásságát kitűnően ismerte és maga is „sokáig a hegeliánusokkal őrizte a disznót”. Hogy a szakmai nyelvet szándékosan nem használja, arról és okáról ő maga nyilatkozik a mű elején, ezt a kérdést tovább firtatni tehát már csak ezért is céltalan., Felületességében pedig több a látszat, mint a valóság. Ezt a látszatot a könnyű olvashatóság, a tárgy belletrisztikus - gyakran szubjektív és anekdotikus - kezelése kelti. Igaz ellenben az. hogy a műből hiányzik az a német alaposság, amely legtöbbször csak vaskalaposság. Ez a hiány azonban inkább előny, mint hátrány.

Igaz továbbá az, hogy a mű ma is nagyon olvasásra méltó. Elsősorban azért, mert két egységes vezető szempontja, irányeszméje van, s ezek nemcsak érdekesek, de nem kis mértékben időszerűvé is teszik.

Az első következetesen - gáncsolói szerint természetesen erőszakoltan egyoldalú következetességgel - keresztülvitt szempontot Heine maga is kiemeli. Számára a német vallás és bölcselet története nem egyéb, mint a spiritualizmus és szenzualizmus harcának története. A kereszténység a szellem, a kereszténységellenes pogányság és az ugyancsak kereszténységellenes modern filozófia ellenben a test egyoldalú kultusza: amaz spiritualisztikus, emez szenzualisztikus. Amaz konzervatív, emez forradalmi.

A gondolat egészen a saint-simonizmus eszmevilágából fakadt. Saint-Simon, az utópisztikus szocializmus egyik első modern tanítója, aki a „legszámosabb és legboldogtalanabb osztály” megsegítését tűzte ki feladatául, 1825-ben halt meg, tanát azonban hívei tovább fejlesztették. A saint-simonizmus mozgalommá, majd szektává nőtte ki magát, de vezetőinek torzsalkodása és a szenzualizmusnak a gyakorlatba is átvitt szélsőséges megfogalmazása, a „hús emancipációja” csakhamar kátyúba juttatta. Heine nyomban Párisba érkezése után a mozgalomhoz szegődött, barátságra lépett vezetőivel és eljárt a szekta gyűléseire. „Sokat foglalkozom mostanában - írja Varnhagennek 1832 májusában - a francia forradalom történetével és a saint-simonizmusisal. Mindkettőről könyveket fogok írni... Hogy a saint-simonisták újabban visszahúzódtak, talán nagyon hasznára fog válni a Tannak: okosabb kezekbe fog kerülni. Különösen a politikai részt, a tulajdonról való tanítást jobban ki fogják dolgozni. Ami engem illet, engem jobba-dán csak a vallási eszmék érdekelnek benne, amelyeket csak ki kellett mondani, hogy előbb-utóbb megvalósuljanak. Németország a legerősebben fog harcolni a spiritualizmusért; mais l’avenir est á nous (de a jövő a miénk).”

Hogy mennyire saint-simonista mű a „Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland”, bizonyítja az is, hogy Heine a könyvet eredetileg jóbarátjának. Prosper Enfantinnek ajánlotta. Enfantin (1796-1864) a saint-simonisták egyik főpapja volt, aki utóbb a nőközösség hirdetésével nagyban hozzájárult a szekta szétzüllesztéséhez. Heine így ír hozzá:

„Kívánsága volt önnek, megismerni a Németországban az utóbbi időkben keletkezett eszmék előhaladását s megérteni az ország szellemi mozgalmainak kapcsolatát az ön által hirdetett tan szintézisével. Köszönöm önnek, hogy megtisztelt azzal a felszólításával, tájékoztassam önt a dolgokról és örömömre szolgál, hogy ily módon alkalmam nyílik, Önnel a távolból érintkezni. (Enfantin éppen Egyiptomban járt.) Engedje meg. hogy Önnek ajánljam ezt a könyvemet: azt hiszem megfelel az ön gondolkodási irányának.”

Heine könyve tehát első alapvető gondolatával, a spiritualizmus és szenzualizmus küzdelmének eszméjével a Marx előtti szocializmushoz kapcsolódik. Ebben az értelemben szellemtörténeti jelenőségű. Másik vezéreszméje viszont teljesen Heine eredeti megállapítása és röviden ebben foglalható össze: A német gondolkodás a tizenkilencedik században, de már azelőtt is ugyanazt a fejlődést tükrözi, mint a francia politika. A szabadságért folyó harcot a franciák a politikában vívták meg, a németek a szellemi életben.

Heine ezt a gondolatot is kidomborítja és következetesen végigvezeti munkáján. S evvel az eddig tárgyaltnál is jelentősebb lépéssel közeledik a szocializmushoz, itt már a tudományos szocializmushoz. A szocialista történetszemlélet ugyanis ezt az álláspontot igazolta. A párhuzamosan haladó francia gyakorlat és német elmélet, tehát a politikai forradalom és a forradalmi filozófia között végsőleg ugyanaz a különbség, mint általában a gyakorlat és az elmélet között. És melyik szocialistának nem jut itt eszébe Marx híres tétele (Thesen über Feuerbach, 13): „A filozófusok csak különféleképpen értelmezték a világot; a cél azonban annak megváltoztatása." A németek az előbbit tették, a franciák az utóbbit: ez Heine művének plasztikusan kidomborodó második alapgondolata.

Heine azonban még tovább ment és jósolt is ebben a könyvében. Megjósolta az addig késlekedő német forradalom közeli kirobbanását. Azt, hogy a forradalmi gondolkodást a forradalmi cselekvés fogja felváltani.

Ezen a ponton csalódott. A polgári forradalom, a feudalizmus rendjének a kapitalizmus rendjével való leváltása a múlt század második évtizede óta a gyors ütemben iparosodó Németországban is aktuális lett. Be is következett, de nem a várt módon. A kapitalizmus Németországban is uralomra jutott, de nem a tömegek alulról jövő megmozdulása segítette uralomra. A forradalom felülről jött: a feudális rend uralkodó rétegei lettek kapitalistákká és vezették tovább az államot, a polgárság jóváhagyásával. Mert a német polgárság irtózott a tömeg megmozdulásától és nem akarta a politikai hatalmat természetes szövetségese, a proletáriátus segítségével hódítani meg, mint az Franciaországban történt. Hogy ezt elkerülje, a feudális osztályokkal szövetkezett. A junkerek kiküszöbölték a kapitalista fejlődés akadályait, hozzáilleszkedtek a kapitalista fejlődés követelményeihez, a feltörekvő ipari burzsoázia kizsákmányoló érdekeihez (Mehring), de megtartották régi hatalmukat az államban, csak az általuk szükségesnek ítélt mértékben hagyták benne részesedni a polgárságot. A változás árát az ipari- és mezőgazdasági proletariátus fizette meg. A junkerállam fennmaradt, bar a junkerekből nagyiparosok és agrárkapitalisták lettek. Ez azonban természetes. Lenin szerint a felülről jövő forradalom, helyesebben a győztes ellenforradalom azt jelenti, hogy az uralkodó osztálynak egy forradalmi helyzetben sikerül uralmát részben új módon, az elnyomás új módszereivel megszilárdítani.

Az elvetélt német forradalom helyett tehát a német ellenforradalom meghozta a burzsoázia köz-vetett uralmát. A közvetlen burzsoáuralom megvalósításának feladata a továbbra is esedékes forradalomra várt, melyet a polgárságnak a proletáriátus tömegeivel karöltve kellett megharcolniuk a feudalizmus ellen. Sokak szerint ez 1918-ban következett be. De vajon bekövetkezett-e? Ebben a forradalomban, melynek gyümölcse a weimari köztársaság lett, a burzsoázia nem a feudalizmus elleni harcban vívta ki a győzelmet és vette birtokába az államgépezetet, hanem a proletáriátus elleni küzdelemben. Es szövetségesei itt is a feudális rétegek voltak, melyek a weimari érában is megosztották vele a hatalmat, sőt a hadseregben, a diplomáciában, a nagyipar és nagybirtok egyes szektoraiban továbbra is osztatlanul birtokolták. Ez maradt a helyzet 1933-ig. Ez az év. a hitlerizmus uralomra jutásának gyászos emlékezetű esztendeje, az új ellenforradalom dátuma. Ezt az ellenforradalmat már a burzsoázia egy legnépesebb része, a nácizmus eszméitől megfertőzött kispolgárság hajtja végre. S erre az ellenforradalomra már jócskán érvényes az a leírás, amely Heine könyvének végén található. Úgyhogy Heine végül talán mégsem volt rossz próféta...

Ismétlem: a könyvet irodalmi és kortörténeti értékén kívül két vezető szempont teszi ma is olvasásra és átgondolásra méltóvá. Emellett is figyelmet érdemel, hogy Heine a filozófia jelenségeit mindig kifejezetten szociális jelentőségük szerint vizsgálja és értékeli. Bizonyos, hogy ez nem materialista, szocialista történetírás - a termelési rend kérdéseit Heine nem is érinti -, de az idealista történetírói módszernél mindenesetre lényegesen közelebb áll hozzá. És minden részletében kiütközik Heine rajongó szabadságszeretete. A szabadságot ő a polgári forradalom győzelmétől várta. Liberális, sőt radikális polgári demokrata volt, ebben az értelemben forradalmár is. Sokszor ingadozott nézeteiben: itt következő művének egyértelmű panteizmusát később visszavonta és sokéves betegségének nyomorában visszatért a deizmushoz, az egyistenhithez. Ezt állítja legalább ő maga utolsó még életében megjelent verskötetének, a legtöbb helyen szívbe markolóan szép Romanzeronak utószavában. Ugyanitt azonban, még mielőtt Istenhez való megtéréséről beszélne, büszkén jelenti ki: „A politikában nem dicsekedhetem különösebb haladással. Megmaradtam azok mellett a demokratikus elvek mellett, melyeknek zsenge ifjúkoromban hódoltam.” Ugyanez az öntudat szólal meg abban a híres versében, melynek címe Enfant perdu:

Szabadságharcos őrszem, messzi poszton
Jó harminc évig álltam a sarat.
Nem vártam, hogy a győzelmet megosztom.
Tudtam: belőlem ép tag nem marad.

Álltam a vártán, nem aludva végkép.
Mint sátra mélyén sok jó cimborám.
(Ha szundítottam volna, e derék nép
bősz horkolása horkant volna rám.)

Sok félelemben volt éjente részem
(Csak bárgyú nem fél) s ölt az unalom.
Hogy tovaűzzem, el-elfütyörésztem
Sok hetyke rímmel csengő gúnydalom.

Puskám kezemben, silbakoltam így én,
S ha láttam, hogy gaz ellen közeleg,
Hitvány hasába ügyesen röpítém
Jó patronom, mely friss volt és meleg.

Volt persze úgy is, hogy az ily gaz ellen
Nem volt lövésznek, jaj, ügyetlenebb
Nálam - nem szégyen, hogy tagadni kelljen,
Vérem buzog - a testem csupa seb.

Egy seb a testem - új őrt vár a várta.
Új hadd pótolja az elhulltakat -
De legyőzetlen hullok el - bevált a
Fegyver - szívem volt csak, mi megszakadt.

Heine demokratikus hitvallása első gyermekkori élményeiben gyökeredzett. Szülővárosa, Düsseldorf akkor francia megszállás alatt állott. A költő alig volt több tízévesnél, mikor egy reggelen - mint valamivel előbb Hegel a nyeregben ülő Világszellemet - ellovagolni látta tábornokai élén a végzetes oroszországi hadjáratára induló Napóleont. Heine Napóleon-imádata ebbe az időbe nyúlik vissza. Tudjuk azonban, hogy Napóleon katonái a megszállt országok számára akkor az emberi jogokat, az állampolgári egyenlőséget, a zsidók emancipációját, az egyenlőség, testvériség, szabadság nagy hármas jelszavát jelentették. („Nem te magad győztél, hanem a kor lelke: Szabadság - melynek zászlóit hordta dicső sereged” - énekelte Berzsenyi is.) Ez a tény - hogy haladottabb társadalmi rendet képviselt - különbözteti meg a korzikai hódítót Hitlertől, a rablóimperialistától.

Heine tehát polgári demokrata volt. Németország akkori állapotában azonban ez azt is jelentette, hogy forradalmár volt: a polgári szabadságjogok harcosa. S ha másban ingadozott is. ezt a gyermekkori élményből, kisebbségi helyzetéből, zsidó származásából, üldöztetésekből és emigráns-sorsból táplálkozó hitvallását sohasem tagadta meg.

Azonban Heine túlságosan sokrétű egyéniség ahhoz, hogy maradéktalanul beleférjen egy kategóriába. Heine a proletáriátus szerepét is tisztán látta. Látta, hogy a negyedik rend a polgárságot támogatja a feudalizmus elleni forradalmi harcokban, a győzelem után azonban, ha kell, ellene fordul és a saját céljaiért küzd tovább.

Heine polgári „hasadása” ott kezdődik, hogy egész szívével az elnyomottak oldalán áll az elnyomók. az éhesek oldalán a jóllakottak, a szegények oldalán a gazdagok ellen. S mégsem csatlakozik feltétlenül a proletáriátushoz, mert uralomra jutásától ösztönös polgári aggodalommal a szellem felsőbbségét félti. Saint-simonista módra azt kívánja, hogy előbb műveljék ki és nemesítsék meg a proletáriátust, mielőtt odaengedik a hatalomhoz. A nyomor és igazságtalanság azonban felbőszíti. Két front, a polgárság és a proletáriátus frontja között hányódik - így jellemzi Ludwig Marcuse Heinéről írott szép könyvében, az első szocialista Heine-életrajzban, hőse helyzetét és az erről szóló fejezetnek azt a címet adja, hogy: Egy polgári forradalmár tragédiája.

Heine ily módon itt következő munkája megírása után sem tette meg a saint-simonizmustól - az utópista szocializmustól - a tudományos és osztályharcos szocializmushoz vezető lépést. De aki ezért el akarja ítélni, ne felejtse el, hogy ez a lépés különben is nehéz volt, s akkor csak keveseknek sikerült. És hogy nem szabad Marxnál marxistábbaknak lennünk. Mert Marx maga megbocsátotta Heinének ezt a polgári habozását. Igaz, hogy benső jóbarátja volt. Mikor Párizsból kiutasították, ezt írta neki: „Csak azt sajnálom, hogy Önt nem csomagolhatom be!” Különben pedig így vélekedett róla: „A költők különös fickók, hagyni kell őket, hogy a maguk útját járják. Nem szabad őket a közönséges emberek mértékével mérni, sőt még a nem közönséges emberekével sem.” Egyébként Marx leányának, Marx-Aveling Eleonornak visszaemlékezéseiből tudjuk, hogy a két nagy ember közötti viszony Párisban a legszívélyesebb volt. Volt idő, mikor Heine naponként megfordult Marxék házában. Elkészült verseit olvasta fel a fiatal házaspárnak és Marx néha órákig segített neki egy-egy vers kicsiszolásában. Ha Heinét csalódás, vagy durva támadás érte, mindig ebben a meleg családi körben keresett vigasztalást, s különösen Jenny asszony emberséges szavai sohasem tévesztették el rá hatásukat.

Összegzésül: Heine itt következő műve a mondottak értelmében úgy olvasandó, mint a saint-simonizmus egyik legérdekesebb, történelmi és irodalomtörténeti értékű hagyatéka. Mint ilyen, elsősorban a szocialista olvasó számára tele van becses anyaggal: komolyabb mű, mint első olvasásra hinnénk vagy mint a német irodalomtörténészek lekicsinylése sejteti. Komolyabb, annak ellenére, hogy írója nem lett igazán szocialistává. Mert érzésében azért az volt. Csak, akit a hit és az érzés szocialistává tett, írhatta a negyvenes évek híres takácslázadásáról szóló nagyszerű verset. (Angolra Engels fordította és mutatta be lelkes szavakkal az angol közönségnek.) Hadd csendüljön ki ez a bevezetés is Heine e talán legnagyobb versének ma is időszerű soraiban:

TAKÁCSOK

Könnyük se csordul, csak ülnek zordul.
Előttük rokka, foguk csikordul.
„Ez a gyolcs Germánia szemfödele,
Három nagy átkot szövünk bele.
Szőjjük csak, szőjjük.

Átkos a bálvány, melyhez könyörögtünk.
Fagytól ha vacogtunk, éhen ha hörögtünk.
Vártunk, reméltünk több mint eleget.
Megcsalt, kicsúfolt, kinevetett.
Szőjjük csak, szőjjük.

Átkos a király is, urak királya,
Ki nem hederít a nyomor jajára.
Kinyúz belőlünk minden garast
S mint a kutyákba, golyót szalaszt.
Szöjjük csak, szőjjük.

Átkos hazánk is, hazúg hazátok.
Hol csak gyalázat tenyész, meg átok.
Bimbóra gázol a durva láb.
S dögön a pondró hízik tovább.
Szöjjiik csak, szöjjük.

Perdül az orsó, a rokka kattan.
Szövünk napot s éjt fáradhatatlan.
Ez a gyolcs Germánia szemfödele.
Három nagy átkot szövünk bele.
Szöjjük csak, szöjjük.

*

Heine 1797-ben született Düsseldorfban, zsidó családból. Gyermekkorának nagy élménye a francia forradalmi hadsereg bevonulása volt szülővárosába. Jogot tanult, de már diákkorában ráébredt költői elhivatása tudatára. Az akkor diadalmas romantikus költészet tanítványa volt, később oly népszerűvé vált lírai versei ennek a költői iskolának hatását mutatják. De míg a romantikusokat a Napóleon bukása után beköszöntött ellenforradalmi korszellem kevés kivétellel a reakció karjaiba hajtotta, Heine prózai munkáiban, elsősorban nagy feltűnést keltő útleírásaiban a legforradalmibb hangot ütötte meg; ezekben a műveiben már úgy mutatkozott be, mint vérbeli publicista s a francia forradalom átmenetileg visszavert eszméinek lelkes harcosa. Nem csoda, hogy Németországban, ahol a feudális reakció a húszas években ismét korlátlanul uralkodott, csakhamar a leggyűlöltebb emberek közé tartozott, ugyanakkor, mikor a maguk nemében tökéletes verseit a német nép egyszer s mindenkorra szívébe zárta. Álláshoz nem jutott, ellenségei mindent megtettek, hogy a tollat is kiüssék kezéből: ily módon csak természetes, hogy az 1830-as párisi forradalom a legnagyobb vonzóerőt gyakorolta rá. A harmincas évek eleje óta már emigráns, s az is marad élete végéig. Francia nőt vesz feleségül és munkáit részben már nem is a német, hanem a francia közönségnek írja. A várva-várt 1848-as forradalom már betegen találja. Ettől kezdve fel sem kel többé betegágyáról, melyet „matrac-sír”-nak nevez. Irodalmi munkásságát azonban sokéves haldoklása alatt is töretlen erővel folytatja. Meggyötört testében már csak szelleme él, mikor befejezi a század egyik legfigyelemreméltóbb verskötetét, a matrac-síron írott verseket magában foglaló Romanzero-t. 1856-ban halt meg, a montmartre-i temetőben fekszik. Irodalmi hagyatéka tökéletesen időtállónak bizonyult. Verseit a legádázabb junker-reakció sem tudta kitörölni a német nép leikéből, világirodalmi hatása pedig szinte felmérhetetlen. Olyan költők tartoztak tisztelői, sőt bizonyos mértékben utánzói közé, mint Petőfi. Bismarck Goethe után a legnagyobb német lírikusnak mondotta, Nietzsche pedig saját nyilatkozata szerint tőle tanult meg írni. Hogy mennyire élt még a nácizmus fertőjébe hullott Németországban is - ahol pedig a „Loreley”-t csak mint „ismeretlen költő” művét volt szabad közölni, a közkeletű irodalomtörténetek új kiadásában pedig meg sem említették -, éppen a tajtékzó gyűlölettel tovább folytatott üldözés igazolja. Művei az elsők között voltak, melyeket a náci-reakció máglyára vetett.

Gáspár Endre

ELSŐ KÖNYV
Németország Lutherig

A franciák újabban azt hitték, úgy juthatnak el legjobban Németország megértéséhez, hogy megismerkednek szépirodalmunk termékeivel. Ezen az úton azonban a teljes tudatlanság állapotából csak a felületesség színvonaláig emelkedtek. Mert szépirodalmunk termékei számukra mindig csak néma virágok, az egész német gondolat idegenszerű talány marad nekik mindaddig, amíg nem ismerik fel a vallás és a filozófia jelentőségét Németországban.

Mikor tehát erről a kettőről igyekszem némi tájékoztató magyarázatot adni, véleményem szerint hasznos vállakózásba fogok. A feladat számomra nem könnyű. Mindenekelőtt kerülnöm kell egy, a franciáknál teljességgel ismeretlen mű-nyelv használatát. Pedig sem a teológia, sem a metafizika körmönfontságaiban nem vagyok olyan jártas, hogy képes volnék az ilyesmit a francia közönség szükségletéhez képest egészen egyszerűen és egészen tömören megfogalmazni. Ezért csak a nagy kérdéseket fogom tárgyalni, azokat, melyek a német hittudományban és bölcseletben szóhoz jutottak, csak szociális fontosságukat fogom megvilágítani és mindig figyelemmel leszek saját szemléltető eszközeim korlátozottságára, valamint a francia olvasó befogadóképességére.

Nagy német gondolkodók, ha véletlenül belekukkantanak ezekbe a lapokba, előkelő vállvonogatással fogják tudomásul venni az Itt előadottak szegényes voltát. Mégis kegyeskedjenek meggondolni, hogy az a kevés, amit én mondok, világosan és érthetően van kifejezve, evvel szemben az ő műveik nagyon alaposak, mérhetetlenül alaposak, nagyon mélyértelműek, elképesztően mélyértelműek ugyan, viszont éppoly érthetetlenek is. Mit használnak a népnek a zárt csűrök, ha nincs hozzájuk kulcsa? A nép tudásra éhes és hálás nekem azért a kis karéj szellemi kenyérért, amelyet tisztességesen megosztok vele.

Azt hiszem, nem a lehetetlenség tartja vissza a legtöbb német tudóst attól, hogy népszerűén értekezzen a vallásról és filozófiáról. Azt hiszem, a saját gondolkodásuk eredményeitől való félelem gátolja őket abban, hogy ezeket az eredményeket a néppel közöljék. Jómagámban nincs meg ez a félelem, mert nem vagyok tudós, én magam is nép vagyok. Nem vagyok tudós, nem tartozom Németország hétszáz bölcséhez. Ott állok a nagy tömeggel együtt bölcsességük kapui előtt, és ha valamilyen igazság kisurrant rajta és ez az igazság eljut hozzám, mindjárt tovább megy: tetszetős betűkke1 papírra vetem, átadom a szedőnek, az kiönti ólomból és átadja a nyomdásznak, az kinyomja és ettől fogva az az igazság mindenkié.