Sandra Jarrad

Állandó inspirációm azon édesanyák karaktereihez,
akik bármit megtennének gyermekeikért,
ahogyan te is mindig megtettél értem mindent.
Ez a könyv nem jöhetett volna létre
nélküled.

„Az orvosok nagymértékben ki vannak téve mentális zavaroknak […] Ebből kifolyólag talán nem lesz túl meglepő, hogy bizonyos jellemvonások, melyeket a pszichopátiás személyiségjegyekkel társítunk […] elképzelhető, hogy szelektálódnak azokban, akik a hivatásunk élére törnek.”

(J. PEGRUM és O. PEARCE,
The Royal College of Surgeons, 2015. szeptember)

I. RÉSZ

1

Anna

Csütörtök, 2019. április 4., 16:32

Vér van a nyakamon.

Egyetlen csepp, nem nagyobb egy szeplőnél. Csekélység a helyzet egészét nézve. Egy férfi fekszik előttem felmetszett hússal és kikandikáló csontokkal; fekete, kátrányfoltos tüdeje szétfeszítve, hogy hozzáférhetővé váljon a szíve. De hiába a véres belsőségek látványa, én másra se tudok gondolni, csak arra az aprócska pöttyre, mely úgy perzseli a bőrömet, mint egy égésnyom.

Átveszem a szikét bal kezemből a jobba, és addig körzök a csuklómmal, amíg nem érzem a jóleső ropogást a bőröm alatt. A helyiség annyira csendes, hogy a hangja enyhe visszhangot kelt, visszaverődve a hideg, csempézett falakról.

Mindenki szeme rám szegeződik a szobában, a kezem merevségét méregetik, és a szike csillogását az élesen világító fénycsövek alatt, mely a férfi vérétől piroslik a hegyénél. A fürkésző tekintetek ellenére a tenyerem száraz marad, biztosan tartom az eszközt. De a műtősruhám alá rejtve a szívem olyan gyorsan ver, hogy szinte érzem is a vér ízét.

Peter szíve ugyanakkor jéghideg.

Mr. Downing dupla koszorúérbypass műtétje sokáig a tervek szerint haladt. Egy idő után viszont már nem. Miután átvágtam és fűrészeltem a mellkasán, a combjából vett ereket használva áthidaltam az elzáródott artériákat, hogy visszaállítsam az egészséges vérellátást a szívben. Az érszorító eltávolításával az aortáról – hogy újrakezdődhessen a véráramlás, és kiürüljön a hideg káliumfolyadék, mely a szív megállítása érdekében lett befecskendezve – Peter szívének fel kellene ébrednie mesterségesen előidézett szendergéséből.

Lebámulok felnyitott mellkasára, várva egy rezdülésre, egy rándulásra, az életet jelentő első dobbanásra.

Semmi.

– Kérem a tüdőt lekapcsolni!

– Tüdő lekapcsolva – ismétli meg dr. Burke.

– Vissza bypassra!

– Bypass visszaállítása – mondja Karin a perfúziós állomásáról.

Átadom a szikét a segédemnek, és várok a fülsiketítő csendben. Amikor a szív végre visszakerül a bypassra, érzem, hogy a feszültség elhagyja a szobát, akár egy forró, áporodott sóhaj.

– Adjunk neki egy percet! – mondom, és elszorítom az aortát. – Szegényke valószínűleg ki van merülve.

– Ahogy mindannyian – jegyzi meg dr. Burke, szemüvege pereme felett támogatóan rám kacsintva.

Figyelmes gesztus tőle, de mindketten tudjuk, hogy innentől magamra vagyok utalva. Minden műtét együttműködést kívánó erőfeszítés egészen eddig a pontig: dr. Burke kezeli a gyógyszerezést, a lélegeztető tubust és a monitor jelzéseit; Karin irányítja a szív-tüdő gépet; az ágy lábánál álló sebészrezidens választja le a combból vett ereket a transzplantációhoz; és mindegyik specialistának megvan a saját segédje. Mellettem is itt áll a sajátom, Margot, aki minden eszköz és tampon használatánál asszisztál nekem. De amikor a szívre kerül a sor, minden felelősség az enyém.

Hőhullám kezdi nyaldosni a hátam, végigperzselve a lapockáim közét.

Koncentrálj!

Megvizsgálom a mellkasüreget. A bypass szép munka: az átültetés jól sikerült, tiszta, légmentes illesztésekkel. Adtunk időt a szívnek, hogy összeszedje magát, befecskendeztünk egy gyógyszerkoktélt, hogy megpróbáljuk stimulálni az elektromos aktivitást, és lefuttattunk néhány tesztet, hogy kiszűrjük az anyagcsere rendellenességeit, vagy bármi egyéb panaszt, ami esetleg elkerülhette a figyelmünket. Ellenőriztem, újra ellenőriztem, és finomítottam a munkámat annak reményében, hogy hátha én követtem el valami hibát, amit végső soron helyre is tudok hozni. Egyik sem vált be.

Felpillantok a falon lévő órára. Sebesen közelítünk a négyórás időablak végéhez, amikor a szív károsodása már elkerülhetetlenné válik. Amint túllépjük, minden egyes elütött másodperc felér a beteg koporsójának fedelébe vert egy-egy szöggel.

A felső ajkam bizsereg a kiütköző verejtéktől. Leküzdöm a késztetést, hogy szárazra töröljem, és visszaidézem a tanácsot, amit anno a mentorom adott nekem.

Sose mutasd ki, hogy ideges vagy! Ha pánikolsz, a többiek is pánikolni fognak. Nem tudsz a kikötőbe kormányozni egy hajót, ha a legénységed a tengerbe veti magát a fedélzetről.

Tenyerembe szorítom a beteg szívét, összenyomva és ellazítva, abban a ritmusban, amit már oly sokszor követett korábban, majd gyengéden visszafektetem a mellkasüregbe. A húsos szerv rózsás-pirossá változott a markomban. Különös módon szinte szépnek mondható, mint egy hidegtől kipirult orca.

– Próbáljuk meg még egyszer, utoljára! – mondom, szavaim mögött lüktető burkolt célzással.

Lassan benyúlok, addig próbálva nyújtani a beteg életét, amíg csak lehet, és lecsatolom az érszorítót az aortáról. Vérfolyam áramlik a szívbe.

Mégsem történik semmi.

Ismételten pumpálni kezdem a szívet, de még a kimosott káliumfolyadék nélkül is furcsán hidegnek érzem; nedvesnek és csúszósnak, mint egy sertés orrát.

Gyerünk már, Peter!

A vállaim megfeszülnek, ahogy az asztal fölé görnyedek, és minden erőmet a szív manuális stimulálásába fektetem. Izzadság gyűlik az arcomon; Margot némán odacsusszan, és felitatja a verejtékcseppeket.

Nem tudom pontosan, mennyi idő telt még el – egy perc, tíz –, de amikor felnézek a mellkasüregről, izzadságtól csillogva és zihálva a maszkom mögött, ráeszmélek, hogy az egész csapat sajnálatban úszó tekintettel mered rám. Ekkor végre rádöbbenek.

Ez a szív már soha többé nem fog dobogni.

Stresszfájdalom lüktet a szemeim mögött, görcs állt vállaim összecsomósodott izmaiba. Lenézek a kezeimre, melyek sajognak és reszketnek a szív erőteljes pumpálásától, és kiengedek egy aprócska sóhajt.

– Kérem a bypasst kikapcsolni!

Karin bólint egyet, majd elkapja a tekintetét. Egy ember meg fog ma halni, méghozzá a mi vezényletünkkel. Én adom a parancsot. Ő lekattintja a kapcsolót.

– Bypass kikapcsolva – erősíti meg.

– Kérem a tüdőt lekapcsolni!

– Tüdő lekapcsolva – válaszolja dr. Burke.

És aztán várunk.

A szív-tüdő gép cirkulációja leáll. A csövekből kitisztul a vér, visszatérve a beteg keringési rendszerébe. És aztán bekövetkezik az elkerülhetetlen: a páciens szívritmusgörbéje egyenes vonallá laposodik. A hangja keresztülvisít mindnyájunkon, metsző visszhangokat keltve hasít végig a műtőn, visszaverődve minden készülékről és rozsdamentes acéleszközről.

Felpillantok a faliórára.

– A halál beállta: 16:53.

2

Anna

Csütörtök, 2019. április 4., 17:10

– Őszinte részvétem!

Egy gyengébb sebész talán lesütné a szemét ebben a pillanatban. Túl önző lenne ahhoz, hogy szemkontaktust tartson a halott beteg hozzátartozójával, miközben annak épp meghasad a szíve. De én Mrs. Downingén tartom a tekintetem, úgyhogy tanúja leszek az egésznek: annak, ahogy szinte némán levegő után kap, amikor mellbe vágja őt a felismerés, és elhomályosítják a szemét a könnyek. Val nővér a kardiológiai osztályról idegesen fészkelődik az oldalamon.

Először a férje kezdeti konzultációján találkoztam Mrs. Downinggal, és figyeltem őt, ahogy ruganyosan reményteli léptekkel távozik az irodámból. Rutinműtétről volt szó, nagyon alacsony volt a kockázata, hogy Peter nem tér majd haza. A hírnevem és tapasztalatom segített neki aludni éjszaka; a férje is ezek hatására körmölte az aláírását a pontozott vonalra a műtétet megelőzően. Gyűlölni fog ezért, amint elmúlik a sokk.

– Szenvedett? – kérdi megtört hangon.

– Nem. Nem érezhetett semmit.

Lehet, hogy azt gondolja, rideg vagyok, amiért rezzenéstelenül állom a tekintetét, pedig csupán gyakorlott. Az évek során megtanultam, hogy ne nézzek a betegek hozzátartozóira túl sok együttérzéssel, máskülönben leereszkedőnek találhatnak, se túlzott szomorúsággal, mert azt meg bűntudatnak vélhetik. Ha túl szélesen mosolyogtam volna, miközben felé tartottam, az téves reményt kelthetett volna Mrs. Downingban. Szívsebésznek lenni nem csak a szívek meggyógyításából áll: azt is tudni kell, hogyan a legjobb összetörni őket.

– Mrs. Downing – mondom nyugodtan, óvatos léptekkel megkerülve sokkos állapotát. – A kollégám, Val most át fogja segíteni önt a következő teendőkön, és megválaszolja minden felmerülő kérdését. Ha bármire szüksége van, kérem, nyugodtan jelezze!

Val megfogja Mrs. Downing kezét, és finoman elvezeti őt egy szék felé; neki pedig sikerül visszatartania a zokogását mindaddig, amíg be nem csukom magam mögött az ajtót, amikor is a britekre oly jellemző merev felső ajka zárt ajtók mögött végül megadja magát.

Lehunyom a szemem, és veszek egy mély levegőt, hogy összeszedjem magam, mielőtt elindulok a folyosón az öltöző felé. Már egy ideje nem vesztettem el beteget – egészen máig, és hirtelen rám tör a félelem, hogy talán egy vesztési sorozat kezdetén tartok, de gyorsan el is hessegetem ezt a gondolatot.

Ez csak egyetlen kudarc egy hosszú sikerszéria után. Tartsd szem előtt a teljes képet!

De akár beidegződésből, akár a habitusomból adódóan tudom, hogy nem leszek képes kiverni a fejemből ezt a műtétet.

Belépek az öltözőbe, és a szekrényem felé tartva lerántom magamról a műtősruhám felsőjét, gyorsan elveszve a gondolataimban, ahogy vetkőzök és átöltözök.

– Jól vagy?

Margot áll az enyém melletti öltözőszekrénynél, épp a haját gumizva lófarokba. A hajtöveire ráférne egy festés.

– Megvagyok.

Újra meg újra átfutottam az eljárást a fejemben, megszállottan elemezve minden kis részletet, kutatva a pillanat után, amikor Mr. Downing szíve elkezdte felmondani a szolgálatot. Most nyilván nem tudtam olyan jól elrejteni a gondolataimat, mint általában. A kudarc gyakran teszi ezt: megzörgeti a páncélt, apró pillantásokat engedve az ember belső érzékenységére.

– Nincs semmi, amit még tehettél volna.

– Tudom – hazudom. – Köszi!

Érzem, hogy a tekintete egy pillanattal tovább időzik az arcomon, mint kellene. A hangom lapos volt és direkt. Érzelemmentes. Biztos azt hiszi, hogy szívtelen vagyok. Talán igaza is van.

Kegyetlenül rideg szoktam lenni, mielőtt kihirdetem a halál idejét. Ugyanannyi érzelmi kötődéssel kotorászok egy mellkasüregben, mint ahogy egy villanyszerelő huzaloz újra egy áramkört. Nem gondolok a sebészeti lepedő alatt rejlő személyre, nem fordítok egyetlen gondolatot sem a műtő előtt üldögélő családtagokra, akik várják a hírt, hogy a világuk épp helyrebillen vagy összeroskad-e. Beleőrülnék, ha így tennék. Csak miután elhagyom a műtőszobát, akkor nehezedik rám a következmények súlya, és az este hátralévő részét azzal töltöm, hogy újrajátszom a fejemben a történteket.

– Készen állsz a szombatra? – kérdi Margot könnyedén.

El is felejtettem. Mr. Downing műtétje elterelte a figyelmem. De a stressz azonnal visszaszivárog belém.

Két nap múlva végrehajtom karrierem egyik legnagyobb operációját: három elzáródott koszorúéren is bypassműtétet végzek Ahmed Shabirnak, aki Redwood parlamenti képviselője, és ha igazak a pletykák, a munkáspárt leendő vezetője. Akik be lettek avatva, titoktartást fogadtak, és csak X páciensként hivatkoznak rá, nehogy nyilvánosságra kerüljön a beavatkozás, befolyásolva az esélyeit a következő választáson. Nincs is ahhoz fogható, mint mikor egy lehetséges miniszterelnök sorsa függ Damoklész kardjaként az ember feje fölött, miközben egy szikével hadonászik.

– Még szép!

Megszólal Margot telefonja. Röviden ránéz a kijelzőre, majd bedobja a táskájába, hogy ott csörögjön tovább. Megpillantom a Nick nevet, mielőtt eltünteti a szekrényében, aztán előveszem a sajátomat a táskámból, és átolvasom az üzeneteket, amiket Zackkel váltottunk aznap.

Zack

Lécci hadd ne kelljen mennem! Azt mondtad, te is jössz.

Ezt ebédidőben küldte. Miközben a fiamnak játszania kellett volna, ő nekem üzengetett aggódva. Küldtem neki egy választ két műtét között, annyira émelyegve a bűntudattól, hogy érintetlenül hagytam az ebédemet.

Én

Mindennél jobban szeretnék elutazni veled, de nagyon beteg pácienseim vannak, akik nem tudnak meggyógyulni a segítségem nélkül. Majd a nyári szünetben elmegyünk valahova, csak te meg én. Kezdj rajta gondolkodni, hogy hova szeretnél menni, és én elintézem! cupcupcup

Zack

Neked mindig ők az elsők...

Nem tudtam, mit mondhatnék erre.

– Van már terved estére?

Margot egy cigarettát sodor, nyelve hegyét végigfuttatja a papír szélén, mielőtt összehajtva lezárja, és a füle mögé teszi.

Párszor próbálkozott már barátságot erőltetni közöttünk, szinte mintha valami kihívás lenne a dolog, amit ő tűzött ki maga elé. De én nem keverem a munkakapcsolatokat a személyes kötődéssel. Ha a kollégák túl bizalmas kapcsolatba kerülnek, azt óhatatlanul követik hibák is. A műtő nem a családias légkör helye. Sokkal biztonságosabb, ha mindenki résen van.

Kiveszem a dzsekimet a szekrényemből, és belebújok.

– Nincs semmi különös. Holnap a bátyám a lányával együtt elviszi a fiamat Cornwallba a húsvéti szünetre, úgyhogy vele töltöm az estét otthon, mielőtt elutazna.

Margot elég jól ismeri a közegészségügyi alkalmazottak életét ahhoz, hogy ne kérdezzen rá, miért nem megyek velük. Ezért legalább hálás is vagyok neki.

– Hogy viseli a helyzetet?

A kezem lemerevedik a dzsekim cipzárján.

– Tessék?

Szemei kikerekednek a hangom hirtelen élességén. Lepillant a kezemre.

– Hát, nem hordod a gyűrűid.

Az arcom égni kezd, ahogy hirtelen elönt a düh. Kikapom a táskámat a szekrényből, és becsapom az ajtaját.

– Ez magánügy! – csattanok fel, és az ajtó felé fordulok. – Reggel találkozunk!

– Ja – feleli nyersen, majd halkan egy szót motyog a bajsza alatt.

Ribanc.

Nyelvemen tolongó szavakkal megállok az ajtónál, de aztán halk kattanással inkább becsukom magam mögött.

* * *

Odaérek a kocsimhoz, és ledermedek.

Az ablak torzító ívében az arcom szinte koponyának tűnik: sötét, árnyékos szemgödrök, éles arccsontok és kiugró áll.

Ki az ördögnek kellesz majd így?

Bemászok, és ledobom a táskámat az anyósülésre. Fáradt morgással sikerül ráadnom a gyújtást, mire langymeleg levegő kezd ömleni a ventilátorból, hogy leszedje a párát a szélvédőről. Hátradőlök az ülésen, és lehunyom a szemem.

Zack mostanra már biztos megvacsorázott, és kiterült a kanapén a tévé előtt, amíg Paula a konyhámat takarítja, és közben elvégez bármi egyéb házimunkát, amit talál. Ha valamelyik előző szomszédom a városból felajánlotta volna, hogy elhozza a gyerekemet az iskolából, és bepakolja a mosogatógépem, az arcába csaptam volna az ajtót, és ráhúztam volna a láncot. Elképesztő, hogy mire képes pár mérföld távolság, meg némi végső elkeseredés.

Hat órája ez az első alkalom, hogy leültem, és érzem is a merevséget az ízületeimben. Elborzaszt a gondolat, hogy még el kéne vinnem a kutyát esti sétára, de aztán megjelenik előttem Mackó édes kis pofája, és elszorul a szívem. Azzal, hogy Zack megkapta a kutyát, amire mindig is vágyott, reméltem, hogy kevésbé lesz észrevehető a hiányom. De csak arra volt jó, hogy még egy név került azok listájára, akiket sikerül cserben hagynom.

A tükörképemre gondolok a kocsi ablakában, hogy mennyire kimerültnek néztem ki, és lehajtom a napellenzőt, hogy közelebbről is megvizsgáljam magam. A bőröm sápadtnak és elgyötörtnek tűnik a leheletvékony sminkréteg alatt, a szemeimet pedig sötét árnyékok keretezik. A fehérjük elpattant hajszálerektől piroslik, miközben az ajkaimnak szinte semmi színük nincs. Ujjbegyeimmel feszesre húzom a bőrömet, hogy visszaforgassam az idő kerekét, és megdermedek, amikor meglátom.

A vércsepp még mindig a nyakamon van.

Pánikszerűen előredőlök, és kaparni kezdem a bőrömet a körmeimmel, amíg élénkvörös nem lesz, a pulzusom pedig izgatottan dobol az ujjbegyeim alatt. A vércsepp már megszáradt, és most kis lemezkékben hámlik. Amikor végre eltűnik, hosszú, recés karmolásnyomok maradnak a helyén. Becsukom a szemem, és visszasüppedek az ülésbe.

Megint rám tör a késztetés.

Azóta emészt, hogy a szív nem volt hajlandó lejönni a bypassról. Mint egy féreg az agyamban, ami szüntelenül tekergőzik, felfalva a koncentrációmat. Erő kell hozzá, hogy kinyissam a szemem. A fáradt nő a tükörben visszabámul rám.

Lehámozom a műszempillacsíkot a jobb szememről, ami felfedi közel csupasz szemhéjamat. Csak egyetlen szál maradt kitépetlenül.

Már hetek óta nem adtam meg magam a kísértésnek. Egyik este inkább a cérnaszálakat húzgáltam, ahogy ültem a kanapén, vagy a körömágyamat csipkedtem, amíg vérezni nem kezdett, bármit, csak hogy eltereljem a figyelmem az egyetlen dologról, ami megnyugtat: a kényszerről, mely azóta kísért, hogy az eszemet tudom.

Bizseregnek az ujjbegyeim, ahogy elképzelem, hogy a szemhéjamhoz emelem őket. Ökölbe szorítom a kezeimet, hogy szétzúzzam a vágyat, és véletlenül összeroppantom a műszempillát a tenyeremben. Szitkozódom a bajszom alatt, és megpróbálom újra kiegyenesíteni a csíkot, de hiába: a műszempilla úgy összegyűrődött, mint egy hálójába merevedett döglött pók lábai. Lehúzom a másik csíkot is, labdává gyűröm, és az anyósülés lábrészére hajítom.

A késztetés nem múlt el. Feltűröm a dzsekim ujját, és megvizsgálom a szőröket az alkaromon. Finom kis szőke szálak, néhányuk furcsa szögben nőtt, és vannak, amik kettéváltak az évek óta tartó tőből húzgálástól. Ha megteszem, mondom magamban, inkább a karomat használjam. Azt könnyebb elrejteni. Kevésbé megalázó. Csakhogy az mégsem ugyanolyan.

Tétován a szememhez emelem a kezem, mintha túljárhatnék a saját eszemen, és az ujjaim közé simítok egy szempillát. Addig nő a késztetés, amíg már semmi másra nem tudok gondolni: ez az egyetlen kényszeres gondolat uralkodik el az agyamon. Az ujjbegyeim közt forgatom a pillát, hogy kiélvezzem a percet, beleszédülve a koponyámban dúló huzavonába, mielőtt végül beadom a derekam – és kitépem. Egy aprócska pukkanás, amit azonnali enyhülés követ. Elönt a megkönnyebbülés. Azzal fejezem be a rituálét, hogy a nyelvemre teszem.

Összerezzenek a telefonom csengőhangjára, és a tükörben megpillantom az arcomat. Orcáim mérges rózsaszínre váltanak, és annyira elszégyellem magam, hogy még a saját szemembe se tudok nézni.

Zakkant vagyok. Egy beteg, elfajzott félnótás.

Lenyelem a szempillát, és előkapom a telefonomat a táskámból. Adam neve villog a kijelzőn. Kihangosítva felveszem a hívást, és elindulok.

Csak keveredj haza!

– Szia! – mondom idegesen.

– Szia, hogy vagy?

– Jól. Te?

– Megvagyok. Épp most landoltam Amszterdamban egy megbeszélés miatt, gondoltam, bejelentkezek.

Hosszú, feszült csend következik. Csak néhány szót váltottunk, mégis érzem, hogy máris kezd felmenni bennem a pumpa. Elérem a parkoló szélét, és kihajtok a főútra. Még egy pár kanyar, és otthon is vagyok.

– Vezetsz? – kérdezi.

– Most végeztem a munkában. Van valami oka, hogy hívtál?

Megállok a gyalogátkelőnél, miközben Adam hezitál a vonal másik végén. Egy járókerete fölé görnyedő nő sántikál keresztül a zebrán, a hűvös szél ellen behúzott nyakkal.

Te is ilyen leszel, mondja a hang a fejemben. Hervadt és magányos.

Összeszorítom a fogaim, amíg meg nem hallom a csikorgásuk.

– Az ügyvédem újra akarja tárgyalni az engem megillető részt – mondja végül Adam.

A kormánykerék megnyikordul a markomban. Rátaposok a gázpedálra. A motor olyan hirtelen mordul fel, hogy az idős nő összerándul, ahogy átér az út másik oldalára.

– Nem, te akarod újratárgyalni.

– Sajnálom, Anna.

– Ha megemeled a részed, el kell adnom a házat. Ezt te is tudod. Zack már így is küzd a sok változással.

– Padlón vagyok.

Felhorkanok.

– Mind padlón vagyunk.

– Nem, úgy értem: le vagyok égve.

Lekanyarodom a főútról, és végighajtok a fasoron, nagy családi házak hosszú, kanyargós utcáján. Az enyém pont az utolsó kanyar után helyezkedik el, a saját magánbejáróján, ami el van dugva az utca többi részétől, és csak Paula háza van mellette, meg egy kis tenyérnyi erdősáv, ami elválaszt minket a kórház hátsó birtokától. Ha belegondolok, hogy csupán egy éve autóztunk erre Adammel először, abban bízva, hogy ha kiköltözünk Londonból a külvárosba, az majd megment minket… Megbabonáztak a hosszú kerti ösvények és a saját kis félreeső rejtekhelyünk.

– Azért fizetünk az ügyvédjeinknek egy kisebb vagyont, hogy helyettünk tárgyaljanak – mondom, miközben lehúzódom a magánbejáróra. – Megígérted nekem, hogy rájuk hagyjuk a válást, mi pedig Zackre korlátozzuk a kommunikációt.

Murva koppan a kocsi aljának. Sövénykerítés fut a balomon, jobbra a kis erdős terület. A távolban a házam teteje lassan kiemelkedik a fák közül.

– Az ügyvédem fel is vette a kapcsolatot, Anna. Te nem jeleztél vissza nekünk.

– Próbálok egyensúlyozni a teljes munkaidős állás és az egyedülálló szülőség között, az isten szerelmére! Lehetnél kicsit megértőbb!

Elérem a felhajtó végét, és beletaposok a fékbe.

Adam folytatja a helyzete ecsetelését, de az egész már nem más, csak háttérzaj. Minden figyelmem a felhajtón parkoló költöztetőfurgonok sorára irányul. A bejárati ajtóm szélesre tárva verdes a huzatban, és ahogy jobban megnézem, árnyakat látok mozogni az ablakok mögött.

Emberek vannak a házamban.

3

Anna

Csütörtök, 2019. április 4., 18:02

Olyan élesen szívom be a levegőt, hogy majdnem a torkomon akad. Hangjára Adam is elhallgat a mondata közepén.

– Mi az?

– Végrehajtók vannak a házamnál!

– Micsoda?

– Végrehajtók! Furgonokkal. Emberek vannak odabent…

– Biztos vagy benne? Hogy juthattak be?

– Számít az? Mégis mennyire vagy leégve?

– Nézd, ne ess pánikba, minden rendben lesz! Gondoskodom róla! Mindent vissza fogok…

Leteszem a telefont, behúzom a kéziféket, és zavartan kikászálódom a kocsiból. Mögöttem még mindig jár a motor, és a vezetőoldali ajtó tárva-nyitva marad egy műszerfalról érkező halk pittyegés kíséretében. De csakis Zackre tudok gondolni, ahogy végignézi, hogy idegenek kifosztják az otthonunkat, és a szemei megtelnek könnyel, miközben a holmijainkat szép sorjában kicipelik a bejárati ajtón.

Ó, istenem! Biztos Paula engedte be őket. Az a nő olyan kedves, hogy az már túlzás. Aztán így megy ez, nem igaz? Ha be tudnak jutni, szabad a pálya, és minden értékeset elvisznek. Nem fognak azzal törődni, hogy mi tartozik Adamhez, és mi az enyém.

Két fekete kezeslábasba öltözött férfi lép ki a felhajtóra, és megy az egyik furgonhoz.

– Állj!

Folytatják a beszélgetésüket egy olyan nyelven, amit nem értek, továbbhaladva a jármű hátuljához. Feléjük masírozok, és megbököm a hozzám közelebb eső férfi vállát.

– Elnézést!

Az idegen megfordul. Fiatal és jóképű, mogyoróbarna szemekkel és az arcát ellepő sötét borostával. Mérgesen dünnyög valamit, mielőtt újra hátat fordít nekem. Egy kis nyálcsepp landolt az arcomon, ahogy beszélt. Letörlöm, és a nadrágom szárába dörzsölöm a kezem.

– Nézzék, bármiről legyen is itt szó, annak semmi köze hozzám. A férjemmel épp válunk. Ő már nem lakik itt, és minden holmiját elvitte, amikor… Figyelnek rám?

A férfiak még mindig egymás közt csevegnek, és nekem háttal nevetgélnek. Még ha nem is értik a nyelvet, azért nem kellene levegőnek nézni. Már épp kiabálni kezdenék, amikor összerezzenek egy fúrógép hangjára, és megfordulok.

A házamból jön a zaj.

Az ajtó felé viharzok, torkomban dobogó szívvel, és észreveszem, hogy takarófóliákat terítettek a padlószőnyegre. A műanyag zörög az idegenek csizmái alatt, ahogy ki-be kígyóznak a konyhámból, az ebédlőmből, és elhaladnak egymás mellett a lépcsőn. Akárhova nézek, férfiakat látok felnyírt hajjal, erős izomzattal, nyakukig szökő tetoválásokkal és fekete kesztyűbe bújtatott kezekkel. A gondolat, hogy felforgatják a dolgainkat, annyira gyalázatos, hogy még épp időben sikerül elfojtanom a torkomból feltörni készülő zokogást.

Belépek, és megriadok valami fölém magasodó látványára a szemem sarkából. Egy férfi bámul le rám egy létráról, kezében egy fúrógéppel tornyosulva fölém.

Úgy tűnik, épp egy pici kamerát erősít a falra.

Kinyitom a számat, hogy beszéljek, amikor vakolat pereg le a falról sűrű, tolakodó porfelhőben. Bebotorkálok az előszobába, köhögve és a kezembe prüszkölve, miközben a fúró harsog tovább mögöttem.

– Zack! Zack!

Por ment a szemembe, ami minden pislogásnál irritál. Könnyeim mögül észreveszem egy lépcsőn közelítő férfi nagydarab alakját, akinek a súlya alatt nyikorog minden egyes lépcsőfok.

Mégis hányan vannak itt?

– Paula! – kiáltom, de a fúró elnyomja a hangomat. – PAULA!

Megdörzsölöm a szemeimet, és megrándul az arcom, ahogy a por még mélyebbre hatol. Könnyek patakzanak az arcomon, és potyognak le az állkapcsomról, ahogy vakon forgolódok az előszobában. Mackónak ugatnia kellene. Miért nem ugat?

– Zack! – kiáltom, amint elhallgat a fúrógép. Hangom keresztülcseng az előszoba folyosóján, és felszökik a lépcsőn az emeletre. Még a visszhangjában is tapintható a rémület.

Paula biztosan magával vitte Zacket a szomszédba. Legalább így nem kell látnia, hogy…

– Dr. Jones!

Ziháló mellkassal a nappali ajtaja felé fordulok.

– Csatlakozzon hozzánk! – mondja egy hang odabentről.

A hanyag invitálás, hogy lépjek be a saját nappalimba, elég is hozzá, hogy elpárologjon szívemből a szúrás, amit érzek. Most már az egész testem lüktet a haragtól, mérges hőhullám tölti ki a mellkasom, amíg már azt nem érzem, hogy elönt az izzadság a dzsekim alatt. Gyorsan megtörölgetem a szemeimet, és elindulok a nappaliba.

Három férfi bámul fel rám, ahogy az ajtóban állok: kettő a kanapéról és egy a fotelból, mindegyikük egy-egy bögrémet szorongatja a kezében.

– Foglaljon helyet! – mondja a férfi a fotelból, ugyanazzal a nyugodt hanggal, mint az előbb. A másik két férfi feszülten figyel engem a kanapéról.

– Mégis mit képzel, ki a fenével beszél? Takarodjon a házamból!

– Üljön le!

A férfi olyan bősz meggyőződéssel mered rám, hogy összerezzenek, amikor találkozik a tekintetünk. Annyira dühös vagyok, hogy remegek, mégis azon kapom magam, hogy engedelmesen leereszkedek a kandalló melletti üres karosszékre.

A férfi a fotelban a negyvenes éveiben járhat, sötét hajába ősz szálak vegyülnek, öltönyt és inget visel, ami túl feszesnek tűnik izmos alkatához képest. A kanapén ülők valamivel fiatalabbak, és tele vannak tetoválásokkal. Az egyiknek le van borotválva a feje és markáns az állkapcsa, a másik felnyírt szőke hajú, és aknés sebhelyek pettyezik az arcát. A fejük fölött egy apró kamera figyel engem a szoba sarkából. Ha a lencséjén nem tükröződne épp a lemenő nap fénye az ablak túloldaláról, talán észre se vettem volna.

Továbbiakat keresve megfordulok a székemben, és ki is szúrok egy másikat a szoba szemközti végében. Olyan kicsi, mint az ujjbegyem, és teljesen fehér, úgyhogy olyan akadálytalanul olvad bele a fal és a mennyezet színébe, hogy nehéz lenne észrevenni, ha nem ismerném úgy a házat, mint a tenyeremet.

Ezek az emberek nem végrehajtók.

– A ház minden szobájában fog belőlük találni – mondja a férfi a fotelból.

Már a megjelenése is tekintélyt parancsoló, mély, reszelős hangjától kezdve kigyúrt felsőtestéig, ami gyakorlatilag szétfeszíti a fotelt. Mégis a szemei a legdominánsabbak. Hidegen, metszően kékek, olyan tiszták és fenyegetőek, hogy érzem, ahogy összezsugorodom ültömben.

– Mi folyik itt? – kérdezem, erőtlenebbül, mint korábban. – Hol van a fiam?

A férfi előrehajol, és a kávézóasztalra teszi a bögrét. Azt, amiből minden reggel inni szoktam. Két évvel ezelőtt festette Zack saját kezűleg a születésnapomra. A legjobb maminak, aláírva és dátumozva az alján, sárga csillagokkal és csorba kis szívecskékkel díszítve. Gombóc kezd nőni a torkomban.

– Amit most mondani fogok magának, az nagyon fontos. Nem fogom elismételni, úgyhogy nagyon jól figyeljen oda minden szóra, amit mondok!

Nyitom a számat, hogy tiltakozzak.

– A szomszédja halott.

Olyan könnyedén jelenti ezt ki, hogy majdnem fel sem fogom az állítása súlyát. De amikor eljut az agyamig a jelentése, a hír úgy pofon vág, mintha tényleg arcul csaptak volna. Egy éles hangú sikoly kezd visítani az agyamban.

– …és nálunk van a fia.

4

Anna

Csütörtök, 2019. április 4., 18:27

Jéggé dermedve ülök a fotelban a férfi előtt.

Egy röpke másodperc erejéig minden megáll. Az agyam teljesen kitörlődik. A szívem fájdalmasan facsarodik egyet. A levegő elakad a tüdőmben. És aztán újra rám szakad a valóság. Kétségbeesetten, hörögve veszek egy mély lélegzetet, miközben könnyek szúrják a szemeim.

Ez nem a valóság… Nem lehet az…

– Dr. Jones, kérem, koncentráljon! Ez fontos.

Engedelmesen bólintok, s közben egyetlen könnycsepp csurog némán az állkapcsom felé.

– A fia biztonságos helyen van, és nem esik bántódása, ha maga azt teszi, amit mondunk. Van néhány szabály, amit követnie kell, és ha megszegi őket, annak a fia fogja megfizetni az árát.

Ez az ember, ez az idegen a saját trükkjeimet használja fel ellenem. Ugyanazt a hangvételt alkalmazza, mint amivel én szoktam közölni egy beteg legközelebbi hozzátartozójával, hogy a szerette meghalt: együttérző, ugyanakkor határozott. Őszinte részvétem.

– Csak annyit kell tennie, hogy végrehajt egy egyszerű feladatot, és sértetlenül vissza is kapja a fiát.

Megugrik a szívem, olyan gyorsan és hevesen kalapál, hogy fájdalom hasít keresztül a mellkasomon.

– Egy… egy feladatot? – kérdezem, a hangom rekedt az ijedségtől.

– Két nap múlva meg kell ölnie Ahmed Shabirt a műtőasztalon.

Összerándul a gyomrom. Rosszul leszek. Forogni kezd velem a világ. Megmarkolom a fotel karfáját, és a sarkamat a szőnyegbe mélyesztem kétségbeesésemben, hogy biztos talajra leljek.

– Ha bárkinek beszámol erről, a fia meghal. Ha a megbízás bármely pontján leleplezik magát, a fia meghal. Ha nem sikerül megölnie a beteget, a fia fog meghalni helyette.

A kanapén ülő két férfi olyan áthatóan figyel engem, hogy érzem, ahogy perzsel a tekintetük, de én nem tudom levenni a szemem a fotelban helyet foglaló társukról. Lehetetlent kér tőlem. Nem csak erkölcsileg, gyakorlatilag is. De ha csak belegondolok a következményekbe, hogy mi lesz, ha nem teszem meg, amit kér, máris friss könnyek gyűlnek a szemembe. Rá akarok kérdezni a miértre, de folytatja, mielőtt megtehetném.

– A zárakat kicseréltük, úgyhogy szabad bejárásunk van, és a kamerák éjjel-nappal figyelni fogják a mozgását. Ezen a telefonon fogjuk keresni magát a következő lépésekkel.

Kábultan lebámulok a kávézóasztalra. Egy új kulcscsomó hever rajta, egy olcsó kártyás telefon, és mellette két aksi.

– A személyi és a céges telefonjához – mondja a férfi, követve a pillantásomat. – Hogy figyelhessük a mozgását és lehallgathassuk a beszélgetéseit.

Dörmögő hangokat hallok a felhajtóról, amire odakapom a fejem. Az alakok, akiket először láttam meg, az autómmal babrálnak.

– Nyomkövetőt szerelnek fel – magyarázza a férfi. – Ha megpróbálja eltávolítani, tudni fogjuk.

Ez nem lehet igaz, mondom némán, és azon kapom magam, hogy enyhén hintázok a fotelban. Ráharapok az arcom belsejére, hogy érezzek valami mást is a bordáim mögött sajgó iszonyú fájdalmon kívül.

– Minden mozdulatát figyelni fogjuk – jelenti ki a férfi, benyúlva a zakójába. – És ha elkövet valami baklövést, biztosíthatom, hogy meg fogja bánni.

Kihúzza a kezét, és halk kis koccanással egy pisztolyt helyez a kávézóasztal üveglapjára.

– Ne feledje, dr. Jones: egyetlen egyszerű feladat, és véget ér ez az egész.

Kívülről halálosan higgadtnak tűnök, ahogy az asztalon fekvő pisztoly csövére meredek, de belül, a fejemben kaotikus érzelmek tolonganak. A szemem megtelik könnyekkel a tehetetlenségérzés hirtelen rohamára, mielőtt felszáradnának, ahogy végigperzsel a harag hulláma. Az ájulás kerülget, mégis ki vagyok élezve a legapróbb hangra is. Csapongó gondolataim viharos káosza lángol az agyamban.

És aztán mindenkit megdöbbentek a szobában. A semmiből jőve váratlanul felnevetek.

Addig hahotázom, amíg könnyek nem patakzanak le az arcomon, és már levegőt venni is fáj. Érzem, hogy kivörösödöm. Mindeközben a férfiak néma csendben figyelnek.

– Maguk szórakoznak velem – mondom, letörölve a könnyeimet.

Egy szó nélkül bámulnak vissza rám.

Azonnal elhal a nevetésem.

– Hol van? – kérdezem tágra nyílt szemekkel, őrjöngve. – Hol van Zack?

A férfi nyomasztó csendben mered vissza rám.

– Zack! – kiabálok az előszoba felé, lassan elszakítva tekintetem a fotelban ülő emberről. – Zack!

Felugrok, és ösztönösen a lépcső felé indulok, kettesével szedve a lépcsőfokokat szaladok fel rajta, majd megbotlok, ahogy felérek az emeletre. Egy ember röhög fel a hálószobám ajtajában, épp egy létráról mászva lefelé, miután felszerelt egy kamerát a helyére. Van egy másik is a kezében, aminek kis fehér lencséjére és a hátuljából előkígyózó piros és kék vezetékeire bámulok.

– Zack!

Feltápászkodom, és végigsprintelek a folyosón a fiam hálója felé, ahol a szoba sarkában egy másik férfi ácsorog egy kamerát tesztelve.

– Kifelé!

Megrezzen, és felém fordul. Amikor meglátja az ábrázatom, lesüti a szemét a padlóra, és motyog valamit az anyanyelvén, miközben kisurran mellettem a lépcsőhöz.

Zack ismerős illata tölti be a mellkasomat. Be van nála ágyazva, és a szobában nyoma sincs rendetlenségnek, leszámítva a pizsamafelsőjét, ami kikandikál a szennyeskosár peremén. Hirtelen sürgős késztetést érzek, hogy beletemessem az arcom és belélegezzem az illatát.

Zack nincs itt.

Azonnal mellbe vág a hiánya. Korábban nem fogtam fel igazán, de most, ahogy körbenézek a szobájában, a játékain, a pizsamafelsőjén, amit ma reggel még én húztam le róla, belém hasít. Tényleg eltűnt. Elkeseredett, zokogás és segélykiáltás közötti hang tör elő a torkomból.

Nem. Ez nem lehet.

Becsapom az ajtót, és a szobák között cirkálok, tomboló pánikban kiabálva a nevét, elnyomulva a házamat ellepő emberek sora mellett, akik kárörvendően nevetnek rajtam, míg én rájuk se hederítek. Hullámokban tör rám az émelygés. Szaladok és megállok, szaladok és megállok, satuként szorongat a hányinger, a gyomorsav már a torkomat marja. Lerohanok a lépcsőn, majd be a konyhába.

Edényeknek és serpenyőknek kellene száradniuk a csepegtetőn, a tányérral és az evőeszközökkel együtt, amiket Zack a vacsorához használt volna. De üres a tálca, és odaszáradt lekvárcseppeket veszek észre a pulton a kenyérpirítónál, ahol sietve összecsaptam a reggelire szánt kenyérszeleteinket.

– ZACK!

A hangom visszaharsog rám. Ziháló mellkassal állok a szoba közepén.

A szomszéd. A szomszédban kell lenniük.

Az előszoba felé fordulok, és a bejárati ajtóhoz rohanok, átfurakodva a létrán álló férfi mellett. Kiabál valamit a hátamnak. Remélem, leesik, és betöri a koponyáját a saját szerszámain.

A hűvös levegő azonnal felszárítja a könnyeket az arcomon. Egy ember ül a kocsimban, elkormányozza az útból, hogy a furgonok kitolathassanak a felhajtóról, amíg egy másik alak a táskámat turkálja át, amit az anyósülésen hagytam. Minden olyan gyorsan történik, hogy szeretnék rájuk üvölteni: lassítsanak már le, adjanak egy percet, hogy felfoghassam a dolgokat.

Végigcsörtetek a felhajtón, gyöngyöző izzadsággal a dzsekim alatt, és átvágok Paula előkertjén, amíg az ajtóhoz nem érek, és dörömbölni kezdek rajta az ökleimmel.

– Zack! Paula!

Amikor nem érkezik válasz, fellököm a bejáratot szegélyező egyik cserepes babérfát. Termőföld hullik a lábaimra, amiben ásni kezdek a pótkulcs után. Megszédülök, úgyhogy négykézláb reszketve megpróbálom összeszedni magam a bejárat lépcsőjén.

Ne ess szét!

Amikor kinyitom a szemem, kiszúrom a kulcs csillogását a földben.

Felkapom, és talpra kecmergek. A kezeimet beborítja a sár, és a térdem is csupa piszok. Olyan hevesen remegek, hogy nehezemre esik beilleszteni a kulcsot a zárba, és aztán olyan erővel fordítom el, hogy attól félek, beletörik.

Az ajtó kicsapódik.

– Paula!

Arra számítok, hogy meghallom, ahogy visszakiabál nekem; hogy meglátom Zacket, ahogy befordul az előszoba sarkán, hogy futva üdvözöljön, miközben Mackó is ott ugrál izgatottan az oldalán.

Néma csend visszhangzik keresztül a házon.

Végigszáguldok az előszobán, először a konyhát, majd a nappalit ellenőrzöm, aztán megállok a kandalló előtt, hogy levegőhöz jussak. Továbbra is vágni lehetne a csendet.

Nincsenek itt, amit minden bizonyíték ellenére, ami körülvesz, mégsem tudok elfogadni. Ha folytatom a keresést, ha futok tovább, meg fogom őket találni épen és egészségesen. Ez nem lehet igaz. Az egész testem remeg, fáj a levegővétel, és fáj a fejem, ahogy minden egyes új gondolat túlterheli az agyam, amíg már nem tudok tisztán gondolkodni, és csak még erősebben remegek. Legalább egy percig csak állok a szoba közepén, egy bekeretezett fényképre meredve a kandallópárkányon. Paula van rajta a lányával.

Talán elvitték Mackót sétálni, hogy eltávolodjanak ettől az egésztől. Ez olyasminek hangzik, mint amit Paula tenne.

De akkor nem hívott volna fel?

Ösztönösen tapogatni kezdem a zsebem a telefonom után, de összeszorul a szívem, amikor eszembe jut, hogy a táskámban hagytam. Abban a bizonyos táskában, amit az idegenek átturkáltak a felhajtón.

Sarkon fordulok, és az előtérből behozott termőföldnyomokat követve újra keresztülvágtatok a pázsiton. Már kezd sötétedni, úgyhogy hunyorognom kell, hogy lássam a talajt a lábam alatt. Férfiak özönlenek ki egymás után a bejárati ajtómon, vannak, akik már pakolják is a felszerelésüket a becsapódó furgonajtók zaja közepette.

Nem mehetnek el, amíg nem tudom, hol van Zack.

Visszasietek a házba, és felbukok, ahogy a lábam alól hirtelen kirántják a takarófóliát. A csípőm a padlónak ütődik, mire fájdalom hasít végig a combomon. Kábultan nézek körbe.

Kezében a fóliával egy ember áll az előszoba túloldalán, ahol feltekerte azt a szállításhoz. Önelégült vigyor terül szét az arcán. Amikor elneveti magát, rögvest feltámad bennem a vágy, hogy addig szorongassam a nyakát, amíg el nem hallgat. Talpra támolygok, és bebotorkálok a nappaliba. A három férfi várakozón ácsorog.

– Hol van a fiam?

A hideg kék szemű férfira vetem magam, és olyan erővel kapom el a gallérját, hogy hátratántorodik.

– Hol van?

Kemény, elkeseredett ütésekkel gyepálom a mellkasát, addig hadonászva és ütlegelve vakon, amíg el nem találom az orrát. Vér kezd ömleni az orrlyukaiból.

Kezek ragadnak meg hátulról, és rántanak hátra, olyan erővel, hogy szinte felemelkedek a talajról, aztán fülsiketítő puffanással nekivágnak a falnak. Valami pattan egyet a nyakamban. Elhomályosul a látásom. Érzem a férfi orrából csörgedező vér szagát és a falnak szegező alakok csípős leheletét.

– Fogjátok be a száját!

Egy nagy, kesztyűs kéz tapad az ajkaimra.

– NE! – hallom, ahogy megharapom az idegen tenyerét. A fejemet ismét a falnak csapják, mire forró, sajgó fájdalom cikázik lefelé a gerincemen. A szoba vadul forogni kezd. Levegő után zihálok, megnedvesítve a kesztyű bőrszövetét.

Nem kapok levegőt.

A kék szemű férfi a telefonját görgeti, és vért szipog vissza, az arcát kísértetiesen fehérre festi a kijelző. Hunyorgok a fényétől, ahogy elém tartja.

Egy fotó az Pauláról. A bőre ijesztően szürke. A szemei nyitva vannak, az ajkai ernyedtek. A homloka közepén mély, sötét lyuk fúródik a koponyájába. A testét otthagyták valahol, ami úgy néz ki, mint egy kút; zavaros, fekete vízben hever, amely átáztatta a ruháit.

Belesikítok az idegen tenyerébe, és olyan hevesen kezdek zokogni, hogy mindkét férfinak fel kell támasztania a falhoz, nehogy összeessek, mégsem tudom elfordítani a tekintetem. A férfi visszateszi a telefonját a zakója zsebébe.

– Ha nem teszi meg, amire kértem, a fia is csatlakozni fog hozzá. Én magam fogok golyót röpíteni az agyába. Megértette?

Eltűnik a számról a kéz. Levegő után kapok.

– Miért higgyek magának? Honnan tudhatnám, hogy nem halott máris?

Kiabálok, zokogok, nem tudom kontrollálni magam. Rám bámul azokkal a hideg, kék szemeivel, és felsóhajt. Egyetlen csepp vér csurran ki az orrlyukából, és landol némán a két lábfeje között. Megint előveszi a telefonját, és a füléhez emeli. Mind várunk, hallgatva a kicsengés távoli búgását.

– Add oda neki a telefont! – mondja a készülékbe.

Felém közelít, mire megrándulok, arra számítva, hogy újra felkennek a falra, de helyette a fülemhez teszi a mobilt.

A vonal másik végén motoszkálást hallok, mintha nadrágszárak dörzsölődnének egymáshoz, és léptek visszhangját a parkettán. A zsanérjain nyikorogva kinyílik egy ajtó. Hangosan belelélegzek a kagylóba, tekintetem a férfiak között cikázik.

– Mami!

A fiam hangja kiszorítja belőlem a szuszt. Tátott szájjal ledermedek, és könnyek kezdenek patakzani az arcomon.

– Kicsim!

Zack is könnyekben tör ki, mintha egészen eddig igyekezett volna bátornak maradni. Még sosem hallottam őt ennyire zaklatottnak, úgyhogy elfog a vágy, hogy megöleljem, megsimogassam a haját, és megpuszilgassam az arca minden egyes négyzetcentiméterét. De a köztünk lévő távolságtól csak még erősebben kezdek sírni. Ráharapok az ajkamra, hogy összeszedjem magam, és olyan tisztán préseljem ki magamból a szavakat, amennyire csak lehet.

– Kicsim, figyelj rám! Figyelsz? Minden rendben lesz. Megígérem, hogy hazahozlak. Hallod?

– Ma-ma-mamiii…

Keserves kínokat okoz minden egyes zokogva levegő után kapása. Lángol a tüdőm. Ezek az alakok összeverhetnek, megfojthatnak, beleereszthetnek egy egész tárat a fejembe: egyik sem érne fel ezzel a fájdalommal.

A férfi elveszi a telefont a fülemtől.

– Ne! Még nem tudtam megmondani neki, hogy szeretem!

A kesztyűs kéz a szám felé tart.

– Kérem!

De ismét rátapad az ajkaimra. Amikor a férfi bontja a vonalat, megbicsaklik alattam a lábam. A két másik talpra rángat.

– Most már tudja, hogy mi forog kockán, igaz?

Hevesen bólogatok a kesztyűs kéz mögött, ami máris nedves a könnyeimtől.

Nem kapok levegőt. Nem kapok levegőt. Nem kapok levegőt.

– Hagyd beszélni!

Elveszik a kezet a számtól. Levegő után kapok, majd kétségbeesett szipogás közben kifújom.

– Igen!

A férfiak elengednek. Azonnal a földre esek, és megütöm a farokcsontomat.

A könnyek homályán át figyelem, ahogy a két pribék elhagyja a szobát, a férfi pedig, akit megütöttem, elővesz valamit a zsebéből. A mobilom az. Eltávolítja belőle az aksit, és kicseréli az asztalon lévővel, aztán ugyanezt teszi a céges telefonommal is. A felhajtón fényszórók villannak fel gyors egymásutánban, úgy bevilágítva a szobát, hogy már hunyorgó szemeimen keresztül is alig látok. Nekidőlök a falnak, miközben forog a fejem, és hallgatom a beinduló motorok berregését odakintről, a léptek távoli dobogását és az idegen nyelvek fecsegését.

– Egyetlen egyszerű feladat, dr. Jones – mondja a kék szemű férfi. – Csak ennyit kérünk.

Az ajtó nagyot csattanva becsukódik mögötte, a hangja keresztülrezonál a házon.

Egy darabig csak zokogok, átkarolva magamat, ahogy ringatózom a fal mellett, ajkaim közt egy nyálcsíkkal. Amikor abbamarad a forgás, kinyitom a szemem.

A szoba sötét. A ház csendes.

Amilyen váratlanul megjelentek, olyan hirtelen fel is szívódtak az idegenek.

5

Margot

Csütörtök, 2019. április 4., 17:20

Én nem vagyok rossz ember. Folyton ezt mantrázom magamban.

Lopok egy pillantást a vállam fölött, és oldalra döntöm a fejem, hogy hallgassam a szoba hangjait. Cseles elrendezése van ennek a helynek az öltözőszekrények sorával, amik szűk kis folyosókat formálnak, és számtalan sarkot, ahol el lehet bújni. De csak a fal mellett futó csövek bugyogását hallom és a folyosóról érkező tompa beszélgetést az ajtó túloldaláról.

Amikor már biztos vagyok benne, hogy egyedül vagyok, kicsúsztatom a pénzt Karin pénztárcájából, és a farmernadrágom hátsó zsebébe dugom, majd a lakat halk kattanásával bezárom a szekrényét.

Ha rossz ember lennék, az egészet elvettem volna. A telefonját, a bankkártyáját, a dizájneróráját, amit mindig a bal cipőjébe rejt, de én csak tíz nyüves fontot vettem el. De hiába a kifogások, amikkel áltatom magam: valójában tudom, hogy az igazi ok, amiért nem pucoltam ki teljesen, nem a kedvesség volt, csak egy trükk, hogy csökkentsem az esélyét annak, hogy észrevegye, bármi is hiányzik.

A mellkasomban fellángol a bűntudat, de gyorsan el is oltom.

Én nem vagyok rossz ember.

Az ajtó felé indulok, de megtorpanok, amikor észreveszem, hogy újabb felhívást ragasztottak a hátoldalára.

VIGYÁZAT!

Tolvajok tevékenykednek ezen a területen.

Kérjük, hogy tartsák a holmijukat biztonságosan elzárva, és csak a legszükségesebb értékeiket hagyják az öltözőben őrizetlenül.

Az elöl hagyott személyes tárgyakért felelősséget nem vállalunk.

Ha bármilyen információja van

az utóbbi időben történt lopásokkal kapcsolatban,

kérjük, haladéktalanul forduljon a feletteséhez!

Kalapálni kezd a szívem. Gyors, ideges dobbanásokkal veri a bordáimat.

Hónapokba telt, mire bárki is észrevette, hogy valami nem stimmel. Hónapokig maradtam hátra, amíg már csak én voltam az egyetlen idebent, átkutatva a kollégáim holmiját, azon tépelődve, hogy mit vegyek el. Mi hiányozna nekik a legkevésbé? Mi az, amit nélkülözhetnek? De minél többet csináltam, annál kevésbé gondoltam a helyzetükre az akcióim során. Mire az emberek elkezdték felismerni, hogy valami nincs rendjén, már odáig fejlődtem, hogy akkor is kifosztottam az öltözőszekrényüket, ha csak hátat mertek fordítani nekem. Már nemcsak azért loptam, hogy boldoguljak, és ki tudjam fizetni a tartozásaimat, hanem szórakozásból is, mintha egy olyan viszkető érzést próbálnék enyhíteni, amit sosem tudok rendesen megvakarni.

Azt mondogatom magamnak, hogy nem vagyok rossz ember. Talán egy nap majd el is fogom hinni.

Kinyitom az ajtót, és összerezzenek. A felettesem áll a küszöb túloldalán.

– Hát itt vagy – mondja Kelvin. – Téged kerestelek. Válthatnék veled egy szót?

Kelvin sosem kedvelt engem. Ő vérbeli profi, és ritkán hagyja, hogy látszódjon, de időnként rajtakapom, hogy azzal a bizonyos tekintettel néz engem, amikor azt hiszi, hogy nem figyelek – mintha próbálna megfejteni.

De talán csak paranoiás vagyok.

– Nem várhat holnapig? Most rohannom kéne.

A torkomat szorongatja az ideg. Mindketten halljuk is a hangomban.

– Nem fog sokáig tartani – válaszolja feszes vigyorral.

Hát tudja.

Tükrözöm a mosolyát. A szívem zakatol.

– Persze.

Némán mutatja az utat az irodájába. Kelvin alacsony és tömzsi, ritkuló, vékony szálú, szürkésbarna hajjal és sötét, kerek szemüveggel, amitől túlságosan aprónak tűnnek a szemei. Amikor egyedül találjuk magunkat, általában Kelvin az első, aki beszélgetést erőltet, hogy elkerüljön bárminemű kínos csendet, de erre most még csak kísérletet sem tesz.

Már nem kell úgy tennie, mintha kedvelne engem. Most, hogy ki fog rúgni, már nem.

Miközben végigkígyózunk a folyosókon az irodája felé, arra gondolok, hogy milyen sok tekintetben szét fog hullani az életem, ha elküldenek. Nem lesznek kifizetve a tartozásaim, és még inkább el leszek maradva a lakbérrel; az sem lepne meg, ha a hónap végére Sandy a zárakat is kicserélné. Nick már hívott is ma, és agresszív üzenetek sorát hagyta a pénzről, amivel tartozom neki, úgyhogy kíváncsi vagyok, meddig feszíthetem még a húrt, mielőtt erőszakhoz folyamodna. Minél többet gondolkodom ezen, annál jobban bepánikolok, amíg már egész testemben reszketek, a fejem pedig kótyagossá válik. Ahogy elérünk Kelvin irodájának ajtajához, kétségbeesetten próbálok kitalálni valami meggyőző hazugságot.

Szélesre tárt karral kinyitja az ajtót, és betessékel.

Karin már ott ül Kelvin íróasztalánál Belindával, egy műtőssegéd munkatársammal együtt. Mindketten odafordulnak, hogy rám nézzenek, ahogy belépek, de az arckifejezésükből ítélve ők sem tudják a megbeszélés okát. Karin zavarodott tekintettel pillant rám. Megvonom a vállam.

– Foglalj helyet! – mondja Kelvin.

Leülök Karin mellé; a tízfontos bankjegye ropog a hátsó zsebemben. Rám villant egy gyors mosolyt, mire én is magamra erőltetek egyet viszonzásul, a szám sarka remeg, ahogy megfeszítem.

Kelvin is leül, és egyesével ránk néz.

– Köszönöm, hogy ilyen hirtelen be tudtatok jönni!

– Miről van szó? – kérdezi Karin, gyorsan rápillantva az órájára.

– El fognak bocsátani minket? – kérdi Belinda, hangjában egyértelmű riadalommal és egy láncdohányos rekedtségével a napi húsz szál cigije után. Még maga a kaszás is felszisszenne, mielőtt magával vinné.

– Nem, nem! – feleli Kelvin, nyugtatólag feltartva a tenyereit. – Mindenkivel leülök az osztályról, hogy beszéljünk a mostanában történt lopásokról a női öltözőben.

Forróság szökik fel a gerincemen. Amikor rám pillant, rándul egyet a szemhéjam.

– Miért csak a mi osztályunkról? – kérdezem. – Nem csak mi használjuk azt az öltözőt.

– Nem, de miután ellenőriztük a lopások dátumait és időpontjait, rájöttünk, hogy mindegyik eset akkor történt, amikor épp mi használtuk.

Erre nem gondoltam.

– Na most – kezdi Kelvin, összecsapva a kezeit. – Azt szeretném tudni, hogy valamelyikőtök észrevett-e bármilyen gyanús viselkedést mostanában, vagy eltűnt-e valamije.

Mindenkitől csórtam már valamit ebben a szobában: pénzt, cigarettát, ételt a személyzeti hűtőből. Érzem, hogy lángra gyúl az arcom, úgyhogy összeszorítom a fogaim, hogy higgadtságot erőltessek magamra. Micsoda spicli az ember teste. Mindent elárul.

– Nekem tűnt el pénzem – bököm ki hirtelen. – Nem sok, csak itt-ott egy öt- vagy tízfontos. Először azt hittem, hogy rosszul számoltam, vagy elfelejtettem, mennyit költöttem, de aztán jegyzetelni kezdtem a kiadásaimat. És nem jött ki a matek.

– Értem – mondja Kelvin, bólogatva, miközben leírja az állításaimat. – Jelentetted ezt bárkinek?

– Én is csak most jutottam erre a következtetésre. Mint mondtam, eleinte azt hittem, hogy talán csak a feledékenységem az oka.

– Világos.

Nem néz rám, úgyhogy nem tudom felmérni, elhiszi-e a hazugságomat. Figyelem őt a legapróbb árulkodó jelek után kutatva: egy felhúzott szemöldök, egy összecsücsörített száj. Semmit nem árul el.

– Ugyanez történt velem is – mondja Karin. – Sose tűnt el nagy összeg, mintha abban reménykedett volna az illető, hogy így nem veszem észre. De elkezdtem minden műszak után megszámolni a pénzemet, és néhány alkalommal én is meg lettem rövidítve öt-tíz fonttal.

Öt alkalommal, gondolom magamban. Öt alkalommal loptalak meg.

– Tőlem cigaretta tűnt el – mondja Belinda.

Kelvin vet rá egy pillantást. Belinda keresztbe teszi a karjait.

– Komolyan, Kel. Húsz cigit szívok egy nap, egy szállal se többet, se kevesebbet, és majdnem minden műszak után hiányzik egy vagy kettő. Így kijön a matek.

– Rendben. Legalább tudjuk, hogy olyasvalakit keresünk, aki dohányzik.

A fülem mögé tett bagó, amit tekertem, égeti a halántékomat. Egyenesen Kelvin felé mutat. Kezemmel végigszántok a hajamon, hogy elfedjem, óvatosan, nehogy kipöcköljem a helyéről.

– Már megbocsáss – szólal meg Karin, előrehajolva a székén –, de csak nőket kérdezel meg? Férfi alkalmazottak is épp olyan könnyen bemehetnek az öltözőbe. Mind tudjuk, hogy csak egy számjegynyi eltérés van a biztonsági kódon.

Hevesen bólogatok.

– Nem különösebben nehéz feltörni azt, hogy egy-kettő-három-négy és kettő-három-négy-öt.

– Pontosan – helyesel Karin.

Te beszélsz? – gondolom. Az öltözőszekrényed kódja egy-egy-egy-egy.

Kelvin arca elvörösödik.

– Meg fogjuk változtatni a kódokat. Ami pedig az elkövetőt illeti, biztosak vagyunk benne, hogy nőről van szó.

– Miért? – kérdezi Karin.

Kelvin összefonja az ujjait az íróasztalon, arany jegygyűrűje csillog a fénycsövek alatt.

– A személyes holmik mellett a raktárkészletünket is megdézsmálták. Olyan készletet, amire csak egy nőnek lehet szüksége.

Ó, basszus!

– Mint például? – kérdi Karin.

Zakatolni kezd a szívem, és a táskám pántjai megnedvesednek a markomban az idegességtől kiütköző verejtéktől. Utálom ezt a szobát. Túl kicsi és fülledt. Az ablakra nézek Kelvin feje mögött, de az be van zárva.

– Az utóbbi néhány hónapban eltűnt pár női higiéniai termék, de most legutóbb… terhességi tesztek is.

Mintha leforrázták volna az arcomat. Lesütöm a szemem az ölemre.

– Értem – feleli Karin. – Nos, akkor nem fog sokáig tartani, mire látszani fog a tolvajon, nem igaz?

– Már ha az illető valóban terhes – válaszolja Kelvin. – És nem lett negatív a…

– Kelvin – szakítom félbe. – Helyes ez így? Nem lenne szabad bűntudatot kelteni az alkalmazottakban, amiért teherbe esnek. Ha ez kiderül, minden várandós munkatárs szükségtelen nyomás alá fog kerülni. Ez az egész átcsapott valami brainstormingolós gyűlésbe, és én ebben nem biztos, hogy részt akarok venni.

– Én sem – teszi hozzá gyorsan Belinda, habár a lába ingerült dobogásából látom, hogy ő nem holmi erkölcsi dilemma miatt szeretne már lelépni, hanem hívja a kényszer, hogy kimenjen és rágyújtson végre.

– Igazad van – válaszolja Kelvin, ismét elpirulva. – Elnézést kérek! De ha láttok vagy hallotok valamit, aminek köze lehet a lopásokhoz, szeretném, ha tudnátok, hogy nekem bármit elmondhattok, és azt a legszigorúbb diszkrécióval fogom kezelni.

Kínos csendben állunk fel mindhárman, egy pisszenést se hallani, csak a székek csikorgását és a szívem húsos lüktetését.

– Legyen szép estétek! – mondja Kelvin Karinnak és Belindának. – Margot, egy szóra!

Elárultam magam. Meglátta, hogy kipirult az arcom, és az ideges verejték csillogását az ajkam és a szemöldököm fölött. Bólintok, de állva maradok, hallgatva, ahogy az ajtó kattanva becsukódik mögöttem.

– Csak szerettem volna érdeklődni – mondja. – Hogy minden rendben van-e otthon.

Érzem, ahogy a védekezés mérge a számba szivárog. Minden alkalommal ezt teszem, amikor valaki kíváncsiskodni próbál; olyan éles lesz a nyelvem, mint egy szike.

– Miért érzed szükségét, hogy erről érdeklődj?

– Nos… – Végignéz rajtam tetőtől talpig. – Elég sokat fogytál mostanában.

Te meg híztál, szeretném mondani.

– Ez megfelelő beszédtéma lenne? Kitárgyalni egy női alkalmazott testét?

A szemei kitágulnak kicsit, és kihúzza magát.

– Én nem akartam kellemetlenkedni, én… – dadogja, és megköszörüli a torkát. – Én csak aggódom.

– Szükségtelen. Most már mehetek?

Zavartan néz rám, mintha próbálná megérteni, hogyan vehetett ilyen éles kanyart az aggodalma, aztán kifúj egy kis sóhajt.

– Igen, mehetsz.

Kurtán biccentek, és távozom anélkül, hogy visszanéznék, mellkasomban zabolátlanul vágtató szívvel.

Ha észrevette, hogy fogytam, lehet, hogy azon tűnődik, én vagyok-e a tolvaj. Hiszen még az ő ebédjét is lenyúltam, az ég szerelmére!

Az előcsarnok felé indulok, és visszagondolok arra, amit Karin mondott.

Nos, akkor nem fog sokáig tartani, mire látszani fog a tolvajon, nem igaz?

Összeszorul a torkom az idegességtől. Általában mikor kezd látszani, tizenkét hetesen? Ebben az esetben már csak három hetem maradt. Talán szerencsém lesz, és egyike leszek azoknak a nőknek, akiken alig látszik meg, még a későbbi hónapokban is. De anyu mindig azzal viccelődött, hogy ő már a hatodik nyüves hónapban is hogy kacsázott a súlyommal.

Te voltál az én mohó kis kukacom, örökké többet akartál.

Mindig is utáltam ezt a becenevet. Kukac. De mire felfogtam, hogy egy bélféreghez hasonlított, már rám ragadt a név: mindenki Kukac Barnesként ismert.

Kilépek a kórházból, és veszek egy mély levegőt. A hűvös szél az arcomat csipkedi. Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem, mennyi az idő, és észreveszem a legutolsó üzenetet.

Nick

Most szívatsz, haver? Fizess holnap du 5ig vagy szedegetheted a saját kibaszott fogaidat!

Minden nyálcsepp elpárolog a számból. Megpróbálom újra elolvasni az üzenetet, de a szavak elhomályosulnak reszkető markomban. Nick adott nekem egy nagy csomag füvet, amikor még jóban voltunk, és azt mondta, ráérek kifizetni, ha majd meglesz rá a pénz. A probléma csak az, hogy sose lett spórolt pénzem, amit odaadhattam volna, mert a tartozásaim egyre csak nőttek. Egyértelmű, hogy most már elfogyott a türelme.

Előhúzom Karin tízfontos bankjegyét, és figyelem, ahogy verdes a szélben. Csak ennyim maradt, miután a hitelkeret-túllépésem és a tartozásaim rendezése felemésztette az e hónapi fizetésem. És a következő fizunap sem fog segíteni rajtam, mert ugyanez fog történni akkor is: amint átutalják a bérem, abban a másodpercben le is vonják a számlámról.

A nevem hallatán összerezzenek, és visszatuszkolom a bankjegyet a zsebembe. Karin megy el mellettem mosolyogva, táskáját a vállához szorítva. Kíváncsi vagyok, belenézett-e már a tárcájába.

– Szép estét, kedves! – mondja integetve.

– Szép estét!

Lehajtott fejjel a buszmegálló felé indulok, hajamat a fejbőrömre tapasztja a szél. A bűntudat helyét hamarosan átveszi a kínzó éhség, amitől hányingerem támad.

Én nem vagyok olyan szerencsés, mint például Karin, aki támaszkodhat a gazdag családjára, ha megszorul, vagy egy férjre, aki fizeti a számlák felét. Én az a fajta munkásosztálybeli vagyok, aki ha csak egyszer is megbotlik, az egész élete darabjaira hullik; egyetlen botlás, és évekig fizethetem az árát. Dr. Jonesra gondolok, ahogy Mercedesszel furikázik munkába és haza, a gyémántgyűrűkre, amiket a gyűrűsujján viselt, és lenyelem a megvetésem.

Lehet, hogy nekik is kell a pénz. De nekem nagyobb szükségem van rá.

Olyan hangosan kordul meg a gyomrom, hogy az megakasztja a gondolatmenetem. Fogom a cigarettát a fülem mögül, és rágyújtok a tenyeremben, hogy elnyomjam az éhséget. Majd hazafelé veszek egy doboz sült krumplit a kebabosnál.

Köszi, Karin!

De a bensőmben dagadni kezd a bűntudat. Visszaemlékszem a figyelmes mosolyra, amit rám villantott, amikor leültem mellé, mit sem sejtve róla, hogy a kedvesség a legutolsó dolog, amit érdemlek. Folytatom a menetelést, szívva a cigit, miközben próbálom kizárni anyu hangját, ahogy a fülembe suttog.

Mohó kis kukac.

* * *