részlet

© Pataki Ági, 2021
Borítófotó © Hamu és Gyémánt / Ajkai Dávid, 2021

Fotók © Emmer László; Falus Kriszta; Fortepan/Lechner Nonprofit Kft. Dokumentációs Központ; Kamarás András; Lengyel Miklós; Martin Gábor; Módos Gábor; Németh Andrea; Pálffy György; Sárosi Zoltán; Schram András: 1; Szegő Erika; Tóth József Füles; Zsólyomi Norbert (a Central Médiacsoport #stopabuzus elnevezésű internetes zaklatás elleni kampánya számára készült fotó részlete)

A külön nem jelölt képeket Pataki Ági szíves engedélyével közöljük.

A könyvben szereplő idézetek forrásai:
Endrei Judit: Női aforizmák és bölcsességek, Endrei Könyvek, Szentendre, 2006
Háy János: A cégvezető, Európa Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
Alkotószerkesztő Orosz Ildikó
Borítófotósmink Tégely Laura
Borítófotó-stylist Kazal Viktória
Olvasószerkesztő Varga Anita
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 433 935 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

A pillanatnak élni annyit jelent, mint elengedni a múltat és nem várni a jövőt. Tehát tudatosan élsz, annak tudatában, hogy minden pillanat ajándék.

Oprah Winfrey

Az ember kell biztassa magát, mert ha nem, vissza talál fordulni a nagy útján, mikor már épp fordulna reá.

Tompa Andrea: Omerta

Elöljáróban

Értékelem azokat a gesztusokat, amelyek az utóbbi néhány évben felém irányulnak. Legyen az egy kozmetikai cég reklámszerződési ajánlata, vagy éppen felkérés egy könyv megírására. Nekem magamtól ilyesmi soha nem jutott volna eszembe. Szó sincs arról, hogy hatvannyolc évesen bármilyen termék arca szerettem volna lenni – kicsit sem! És olthatatlan írói közlésvágy sem él bennem. Pontosan látom a nehézségeket – a reklám esetében a korom miatt az esztétikai kérdéseket. A könyv esetében pedig a speciális szakmai hiányosságokat.

De mindkét felkérést gesztusnak élem meg, ami felém, és rajtam keresztül áttételesen a korosztályom felé irányul. Abban a korban és társadalomban, amelyben felnőttem, elképzelhetetlen volt, hogy egy cég idősebb embert válasszon a reklámkampányához. Ami pedig a könyvet illeti: nem vagyok sem művész, sem világraszóló celeb, tehát egyáltalán nem természetes, hogy könyv jelenjen meg rólam. De szívesen fogadtam ezeket a gesztusokat, és szívesen élek velük.

A nyilvánosságra mindig szükségem volt, de mindig átgondolom a szerepléseimet. Nem teregetem ki a magánéletemet, ugyanakkor igyekszem a lehetőségekhez képest őszinte lenni. Ügyelek arra, amit a népszerű orosz táncdalénekes, Pugacsova találóan úgy fogalmazott meg, hogy „nem szabad összekeverni az interjút a gyónással”. Az interjú nem alkalmas arra, hogy valakit megismerj, hanem mindig valamilyen célt szolgál. Ez a könyv ennyiből több és más, mert olyan dolgokról is szól, amelyekről soha nem beszéltem volna egy interjúban.

Fiatalkoromban sokkal szemérmesebb voltam, mint ma. Zárkózottabban éltem, kevesebbet adtam magamból, leginkább csak a külsőmet. Minden interjúm megfontoltabb volt, egyáltalán nem akartam beengedni a világot a privát szférámba. Ma már sokkal többet megmutatok az életemből. Nekem kellett ehhez egyfajta bátorság. Tudom, hogy ezzel akár vesztenivalóm is lehet, de én így igyekszem viszonozni a felém irányuló érdeklődést.

A könyvfelkérés kapcsán az első gondolatom az volt: ez igazán kedves, de hát velem egész életemben semmi érdekes nem történt! És még ha véletlenül történt is, akkor biztosan nem emlékszem rá.

Úgy voltam vele, mint Keith Richards, aki azt mondta: nagyon szívesen írna könyvet az életéről, ha bármire emlékezne – de sajnos nem rémlik neki semmi, mert folyamatosan ki volt ütve!

Jelentem, én mindig józan csaj voltam, fizikai és szellemi értelemben is, és sosem voltam kiütve – mégsem emlékszem semmire!

Keith Richards önéletrajza, az Élet, ehhez képest az egyik legjobb a műfajban, amit valaha olvastam. Anélkül, hogy hozzá akarnám hasonlítani magamat, most már engem is érdekel, mire megyek az emlékiratírásban a híresen rossz memóriámmal.

Rutinos kiöregedő

Ha visszatekintek az életemre, egy dolgot biztosan állíthatok: nagy rutinom van a kiöregedésben. Talán ebben van a legnagyobb. Egyáltalán nem biztos, hogy az ember az életében egyszer öregszik ki valamiből – mert attól függ, miből és mikor, sőt, hányszor. A kiöregedés szót természetesen nem biológiai értelemben használom, hanem úgy, mint egy organikus folyamatot, ami mindig megújulásra, váltásra és változtatásra sarkall.

A modellkedésből a papírforma szerint tíz évvel korábban ki kellett volna öregednem, mint ahogy abbahagytam. Azt a pluszévtizedet úgy dolgoztam végig, hogy abszolút tisztában voltam vele, hogy ez már a ráadás. De azt gondoltam, amíg nekem örömet okoz, amíg ki tudom venni azt, ami ebből engem érdekel, jelesül a külföldi utazásokat, addig csinálom. Utána meghoztam a döntést, és húsz maratoni év után abbahagytam.

De mindig több lábon álltam, és közben már elkezdtem dolgozni a divatiparban, belvárosi üzleteket működtettem, nagy forgalommal, szép sikerekkel. Aztán lassanként ebből is kiöregedtem – olyan értelemben, hogy míg az elején elképesztően kreatív és előremutató volt, amit az üzlettársaimmal létrehoztunk, addig a vége felé már nem volt benne innováció: csak csináltuk, de ment magától a szekér. Meg is fogalmaztuk, egyfajta konklúzióként, hogy ez eddig érdekelt bennünket és nem akarunk benne továbblépni – akkor viszont, ebben a formában, nem érdemes folytatni. Úgyhogy abbahagytuk.

Aztán jött a filmproducerség Kovács Gábor oldalán. Ebből is ki lehet öregedni, igaz, nem a játékfilm részéből, hanem a reklámgyártásból. Jönnek a fiatalok, kreatívabbak, impulzívabbak. A játékfilmre ez nem igaz, vannak nagy rendezők 70 év felett – és ha alkotók léteznek, akkor lehetnek producerek is. Imádom a Cannes-i Filmfesztivált, mert ott sok a korunkbeli, és nem érezzük soha a korunkat.

Karrier szempontjából két vezérfonala van az életemnek. Az egyik: a józanság. Józanul kell dönteni, de ez nem jelenthet gyávaságot. Mérlegelni kell a körülményeket, a pozitív és hátrányos körülményeket egyaránt, és merni kell döntéseket hozni, merni kell lépni. Felmérve a kockázatokat, de nem elmenekülve előlük.

A másik: a rugalmasság, amire az elején az élet kényszerített. Ha az ember modellkedésre szánja el magát, az automatikusan azzal jár, hogy rugalmasan kell viszonyulni a jövőhöz. Eltörhet a lábam, kimehetek a divatból, satöbbi. Tudnunk kell, hogy minden véget érhet egyszer, és még onnan is van tovább. Ez nem jelenti azt, hogy fel lehet készülni mindenre, hogy előre tudható, mikor, hányszor kell pályát módosítani, de a képességet ki kell fejleszteni magunkban. Meggyőződésem, hogy szinte minden tanulható. Még olyan dolgok is, mint a szeretet kezelése. Maga az érzelem persze nem, de azt megélni, arra vigyázni, azt kifejezni, az tanulható. Hát még olyasmi, ami nem az érzelmeinkkel függ össze, hanem a karrierünkkel.

A józanság és a rugalmasság az, ami lehetővé teszi a magánéletemben és a karrieremben is, hogy ne kelljen hosszú sikertelen szakaszokat megélnem. Hullámvölgyek és nehézségek persze mindig adódhatnak, de ha kellően józanok és rugalmasak vagyunk, akkor ki lehet mindenből jönni. Csak foglalkoznunk kell a helyzetekkel és önmagunkkal.

Minden önfejlesztés alapja az önismeret. Tudnunk kell, mire vagyunk képesek, és bíznunk kell magunkban, ugyanakkor tisztában kell lennünk azzal is, hogy mit nem tudunk. Egész pályám során mindig olyan társakkal álltam össze, akikkel jól kiegészítettük egymást. Legyen szó a divatüzleteimről, ahol kreatív emberek mellett vittem a bizniszt; vagy a producerségről, ahol a feladatom egy összetett alkotói folyamat feltételeinek a megteremtése. Egyedül semmi nem megy! Igaz ez a munkára és a magánéletre is. Kellenek a társak, és nagyon nem mindegy, hogy az ember kikkel dolgozik együtt, kiket választ maga mellé, vagy akár maga fölé. Ha jól választunk, a társunk felemel, ha rosszul, akkor visszahúz. Abszolút csapatjátékos vagyok, annak ellenére, hogy a csapatok többségéből, egyszerűen az ismertségem okán, általában én látszódom ki legjobban.

Fehér haj

Gyakran kérdezik, hogyan élem meg az öregedést. Egyfelől szerencsém van, mert mint mondtam, olyan sok mindenből öregedtem már ki, hogy hozzászoktam. Másfelől az öregedést nem egyik pillanatról a másikra éljük meg. Idővel belép az ember életébe valami más minőség, és ennek köszönhetően meg lehet úszni a drámát.

A csodálatos Katharine Hepburn mondta, aki 96 évig élt: „Az életkoromban nem látok semmi romantikusat. Vagy érdekes vagy bármelyik életkorodban, vagy nem. Nincs semmi különös abban, hogy öreg vagy, mint ahogy abban sincs, hogy fiatal.”

Pontosan így gondolom én is. Először is, miért is ne lehetne egy százéves nő szép? Van egy fénykép, amit egy barátunk lakásában láttam egyszer, és annyira megtetszett, hogy lefotóztam magamnak a telefonommal. Egy nagyon idős nő néz a kamerába, de annyi ránc van rajta, hogy elképzelni sem lehet. És gyönyörű! Néha csak úgy előveszem, és megnézegetem. Nem tudok betelni vele. Megnyugtat.

Másrészt, nem az életkorodtól vagy szép, vagy nem szép. A fiatalságtól lehetsz üde, de szépnek lenni bármilyen korban lehet. Okosnak, érdekesnek, jellemesnek, aktívnak és hasznosnak lenni meg pláne! A szépség egy adottság, jórészt szerencse kérdése, de ha nem töltöd meg te magad valamivel – a személyiségeddel, a karaktereddel –, akkor megette a fene. Ismertem ilyen üres szépségeket, el is tűntek a pályáról. Rövid időn belül megszűntek szépnek lenni.

Egyébként, fiatalkoromban sem volt bennem semmi hurráoptimizmus, hogy fiatal vagyok. Ugyanígy, az öregséget sem élem meg drámaként. Szinte, mintha egy vízszintes vonal lenne az életem, ami az életkoromhoz való viszonyulásomat illeti: nem okoz extra örömöt, de traumát sem. (Vagy lehet, hogy csak azért nem omlottam össze, mert még nem vagyok elég öreg? Na, jó, csak viccelek.) Ami természetesen nem azt jelenti, hogy nem gyönyörködtet egy szép fiatal, de gyönyörködtet egy szép idős is.

Ki nem állhatom a „méltósággal megöregedni” kifejezést, mert eleve egy elvárást rejt magában arról, hogyan kell időssé válni. Ráadásul méltóság mindenhez kell, nem csak az öregedéshez. Az sem egyszerű kérdés, hogy egyáltalán, mikortól beszélhetünk öregedésről? Gondolunk mi magunkról valamit a korunkkal kapcsolatban, de nem biztos, hogy a külső megítélés ezt lefedi. Létezik az időfaktor, a biológiai adottság, a pszichológiai tényező és a társadalmi megítélés. Természetesen utóbbit tartom a legkevésbé fontosnak, annál is inkább, mert különböző korokban és társadalmakban más és más besorolásokat tartanak érvényesnek.

Egy biztos, mi magunk is felelősek vagyunk azért, hogy hány évesnek érezzük magunkat és mennyinek nézünk ki. Bármely életkorban lehet fiatalodni. Persze, nem biológiai értelemben, de hát nem is csak a biológiából áll az ember. Vannak idősek, akik nem olyan idősek, mint a koruk. Ha belülről és kívülről is ápoljuk magunkat, mind a szó esztétikai, kozmetikai, mind pedig a szellemi értelmében, akkor igenis lehet fiatalodni.

Ha az emberről azt látja a környezete, hogy a korral nem punnyad bele a saját életébe, hanem van benne érdeklődés és vitalitás, akkor még az is előfordulhat, hogy egy valamikori modellt hatvannyolc évesen megkeresnek egy modellszerződéssel.

Ez történt velem 2019-ben, amikor a Helia-D felkért, legyek a márka reklámarca. Ami nekem elsőre annyira abszurdnak tűnt, hogy lopva körülnéztem, nincs-e valahol egy kandikamera. Ugyanis Sváby Andrásék egyszer már teljes hülyét csináltak belőlem egy ilyen műsorban. A felkérés annál is képtelenebbnek tűnt, hiszen a múlt században a Fabulon arcaként lettem ismert, és valaha ez a két márka a legnagyobb riválisa volt egymásnak! Amikor meggyőződtem róla, hogy a felkérés komoly, akkor természetesen udvariasan visszautasítottam. Az első reakcióm az volt: ugyan, kérem, öreg vagyok én már ehhez!

A Helia-D csapata azonban nem adta fel, és különböző anyagokat küldtek olyan csodás színésznőkről, mint Julianne Moore, Helen Mirren és Jane Fonda, akik mindannyian részt vettek a közelmúltban a L’Oréal kampányaiban. Anélkül, hogy egy pillanatig is hozzájuk akarnám hasonlítani magamat, engem végül ez győzött meg. Belegondoltam, hogy ezek a csajok nyilvánvalóan nem szorulnak rá, hogy hatvan-, hetven-, nyolcvanévesen mutogassák magukat és a ráncaikat, bármennyire is megfizetik őket.

Rájöttem, hogy azért vállalták el a szereplést, mert ennek az egésznek van egy nagy, közös üzenete, és hogy ezt itthon, kicsiben is meg lehetne csinálni. Az üzenet pedig pontosan az, amit egész életemben képviseltem: hogy a szépség nem életkorfüggő, és öregen sem kell feladni! Menni kell előre, ki kell használni a lehetőségeket, és meg kell tenni, ami tőlünk telik.

Természetesen logikus és indokolt, hogy egy időseknek való terméket ne egy harminc évvel fiatalabbal reklámozzanak, de mégis, én nem ebben szocializálódtam, ez régen egyáltalán nem volt trend. Ráadásul az első felkérésnél, amit hatvannyolc évesen kaptam, egy ötvenöt év felettieknek kifejlesztett termékcsaládot hirdettem. A második kampányban negyvenöt év felettieknek valót – itt ugyan nem készítettek rólam új fotókat, hanem egy korábbi sorozatot használtak, de már az is hatvanéves koromban készült. Tehát magamnál jó tíz-tizenöt évvel fiatalabbaknak szóló termékeket hirdettem, és csak a harmadik, hatvanöt pluszos kampányban érkeztem el ténylegesen a saját korosztályomhoz.

Örülök, hogy végül elvállaltam. Bár kezdetben tartottam a fogadtatástól, rengeteg pozitív visszajelzést kaptam.

Mondjuk, Kovács Gábor, a férjem, az első fotók elkészülte után, a maga utánozhatatlan humorával bókolt, miszerint ezek a képek túlságosan szépek hozzám képest.

– Láttalak reggel, és nem így néztél ki – közölte.

Tény, hogy elég kevesen vannak, akik az ágyból kikelve úgy néznek ki, mint profi sminkben, egy jól bevilágított műteremben! A másik, értékelhetőbb véleménye persze neki is az volt, hogy jó, hogy elvállaltam, mert az üzenet, hogy valakit nem dobnak el azért, mert megöregedett, teljesen oké.

Az első óriásplakátot egyfajta utalásként, szimbolikusan ott szerették volna felállítani a Kálvin téren, ahol évtizedekig állt a Fabulon-mozaik. Mivel ott nem találtak alkalmas felületet, végül a közeli Astoriánál került ki a több emelet magas, nyomtatott épületháló. Kedves emlékem, hogy ez volt az utolsó fotó, amit anyukám látott rólam. Akkor még, 98 évesen, ki lehetett őt mozdítani. Kivittem az Astoriára megmutatni neki a plakátot.

– Nagyon ügyes vagy, Ágikám – mondta meghatottan. Ő maga világéletében szép nő volt, és szépen is öregedett meg.

*

A legújabb Helia-D-kampány fotói már elkészültek szőkén, amikor elhatároztam, hogy ország-világ előtt felvállalom az eredeti fehér hajszínemet. Igazából egy ideje már fontolgattam, de kellett még némi inspiráció, hogy meglépjem. Az inspiráció pedig megérkezett.

Megkerestek, hogy írjak néhány soros ajánlót Maye Musk önéletrajzi könyvének magyar kiadásához. Elolvastam az Egy nőnek legyenek terveit, és nagy hatással volt rám. Megtisztelőnek éreztem, hogy én jutottam a kiadó eszébe erről a világhírű csajról. Gondolom, azért, mert a karrierünk íve néhány dologban hasonlóan alakult – persze, az enyém méretarányos magyar kicsinyítésben.

Maye Musk hetvenkét éves topmodell, nem mellékesen a milliárdos Elon Musk mamája. Kanadában született, de Dél-Afrikában nevelkedett, ott is ment férjhez. Fiatalon modellkedett, aztán hatalmas bátorsággal és három gyerekkel elmenekült a bántalmazó házasságából. Kanadába visszatérve jó nevű dietetikusként épített karriert, mígnem hatvannyolc évesen ismét felfedezték modellként. Bejárta a címlapokat a Vogue-tól a Vanity Fairig, és a mai napig rendkívül keresett manöken.

Az ő élete persze sokkal fordulatosabb, mint az enyém, de abban hasonló, hogy bár sokáig a szépségéből élt, mindig foglalkozott azzal, mi lesz később. A gyerekei felé mutatott példa biztosan hozzájárult ahhoz, hogy ők is mind ilyen sikeresek lettek.

Maye Musk leírja a könyvében, hogy miért, hogyan döntötte el, hogy bevállalja az ősz haját, és milyen élénk érdeklődést generált ezzel. Természetesen az érdeklődés nem kis részben köszönhető a fiának, de túl azon, hogy van egy milliárdos gyereke, az ő személyisége, és mindaz, amit képvisel, önmagában is kerek. Hetven pluszos modellként teljesen őrült fotózásokat is bevállal, mer csúnyábbnak mutatkozni is akár, hogy extravagáns és érdekes legyen. Engem mindig vonzott a radikalizmus, de én magam sosem voltam ilyen bátor – igaz, nem is kértek fel soha ilyesmire.

Az Instagram hozott össze bennünket a kanadai fotóssal, Schram Andrással (2021)

Időközben Helen Mirren és Emma Thompson is megőszült, Jane Fonda ezüst hajjal jelent meg az utolsó megtartott Oscar-gálán, 2020 januárjában. Judi Dench, Jamie Lee Curtis pedig már régebben is bevállalta ősz haját, csakúgy mint a világ talán legidősebb szupermodellje, a nyolcvankilenc éves Carmen Dell’Orefice (aki egyébként anyai ágon magyar származású). Az utóbbi néhány évben valóságos mozgalom bontakozott ki színészek, művészek, influencerek és magánemberek körében a természetes ősz haj felvállalásáért, ami engem is inspirált.

Ráerősített erre még a Covid-járvány is. Nem akartam tovább kemikáliákat rakatni a fejemre, hiszen ha valamikor, most nagyon nem mindegy, milyen egészségi állapotban, milyen immunrendszerrel nézünk szembe a betegségekkel.

Mindezek együtt vezettek oda, hogy 2020 nyarán, 69 évesen, lenövesszem a hajamat. Több hónapig tartott, ezalatt kendővel, sapkával, kalappal lepleztem az alját, illetve levágattam rövidebbre. A harmadik Helia-D-kampány során még nem volt egészen lenőve, ezért a végéről le kellett szívni a maradék festéket, majd nekiláttunk megismételni a fotókat, már fehéren. A Helia-D-nek meg szeme sem rebbent, sőt értették, miről is szól ez.

Nem akarok, nem kell fiatalabbnak kinézni annál, mint amennyi vagyok. Ami nem jelenti, hogy egyáltalán ne érdekelne a külsőm. Csak éppen az adott életkoromnak megfelelő keretek közt szeretnék a lehető legjobban kinézni. Nem szándékozom átmenni teljesen puritánba, és még azt sem állítom, hogy néhány év múlva nem gondolom meg magam, és nem leszek megint szőke. Vagy vörös. Vagy fekete. De ezt most ki akartam próbálni, és örülök, hogy megtettem. Jó érzés lehántani magamról ezt a réteget, fizikailag és metaforikus értelemben is, és pusztán azzal boldogulni, ami alatta van.

A fogadtatás vegyes volt. Nem akarok mindenkinek megfelelni, de azt sem mondhatnám, hogy senki véleménye nem érdekel. A legtöbben értik, hogy miről szól ez a dolog, és nem vetik a szememre, hogy rosszabbul nézek ki, mint szőkén. Mert igen, kétségtelen, hogy a festett haj fiatalosabb. Igazából csak azok róják fel ezt, akik nem értik az üzenetét. Respektálom az ilyen véleményeket, és bízom benne, hogy egyszer megértik ennek a vállalásnak a lényegét.

Ugyanakkor nagyon sok pozitív visszajelzést kaptam és rengetegen érdeklődtek irántam, ez volt túlsúlyban. A Nők Lapja, az InStyle címlapra tett, és ebben számomra nem is annyira a fotózás érdekes, hanem az, hogy elmondhattam az ezzel kapcsolatos gondolataimat.

Bennfentes információim szerint az egyik bulvárlapnál teljesen elborzadtak az új hajamon, és meg akartak jelentetni egy szörnyülködő írást erről. De közben szerencsémre elbeszélgetett velem valaki, és alkalmam nyílt elmagyarázni, miért döntöttem így. Végül lehozták az ősz hajról szóló anyagot, de a szörnyülködés nélkül. Ez nagyon fontos, mert ha egy ilyen gesztust a médiában elítélően tálalnak, az sokat árthat az ügynek.

Udvarolunk a bátyámmal

Gyerekkoromban a Szent István körúton laktunk a szüleimmel, egy kétszobás tanácsi lakásban. A kilenc évvel idősebb bátyámmal osztoztunk egy szobán, egészen gimnazista koromig, amikor ő már fiatalember volt, és megnősült. A közös szoba miatt vagy sem, nem tudom, de mindig szuper volt a viszonyunk, és ma is az, amit életem egyik legnagyobb ajándékának tartok.

István már kislány koromban is, a szó legnemesebb értelmében törődött velem. Érdekelte, mi történik velem, rám szánta az idejét, ami szerintem óriási dolog egy kamasztól. Például kitalálta, hogy elvisz magával sportolni. Ő evezni járt, és nyilván remekül ellett volna egyedül és a barátaival is, ő mégis magával hurcolt, ami egyáltalán nem volt ellenemre, és a szüleink is örültek neki. Úgyhogy ugyanazt kezdtem sportolni, mint ő. Ő nyolcasban és négyesben evezett, én pedig szkiffben, vagyis egypárevezősben. Még versenyekre is elvitt. Bizonyos életkor alatt csak stílusversenyen lehetett indulni, tehát nem a gyorsaságot mérték össze, mert nem akarták nagyon terhelni a fiatal szervezetet, hanem azt, hogy kinek milyen szép a technikája. Én egy alkalommal az országos bajnokságon, stílusversenyben harmadik lettem, és rettentő büszke voltam, hogy a nevem megjelent az újságban. Akkor még nem sejthettem, hogy nem ez lesz az egyetlen alkalom.

Ötéves voltam, amikor ez a családi fotó készült (1956)

A bátyám gondoskodása azután sem változott, hogy ő udvarolni kezdett. Soha nem kellett azt megélnem, hogy mellőzne, vagy kolonc lennék a nyakán. Nemegyszer előfordult, hogy közösen kísértük haza a lányt, akinek a bátyám udvarolt. Hazakísértük Évát, nekem a sarok túloldalán kellett várnom, hogy ne lássam, amíg ők elbúcsúznak. Persze kíváncsi voltam, leskelődtem néha. Aztán együtt hazamentünk. Nem voltam tehát félretéve azután sem, hogy találkozott valakivel, aki fontos lett számára. Ez a lány lett később a felesége, gyerekeinek anyja, és nekem sógornőm, több mint 50 éve.

Biztos, hogy a szüleink is tehetnek arról, hogy a bátyámmal ilyen felhőtlen a viszonyunk, valamit nagyon jól csináltak. Sajnos sok olyan esetet látok, ahol irigység, nemtörődömség, vagy egyenesen gyűlölség mérgezi a testvérkapcsolatot. Ahol felnőttként nem számíthatnak egymásra, vagy összevesznek, mondjuk, az örökség felett. Ez általam teljesen normálisnak tartott emberek körében is nemegyszer előfordul. Nálunk mindenki számíthat mindenkire. Szeretem a bátyám családját is, tartjuk a kapcsolatot, mindenki respektálja a másikat, és igényeljük egymás társaságát.

Már gimnazista voltam, amikor a belvárosból kiköltöztünk Zuglóba, a Kerepesi úti lakótelepre, a Pillangó utcához. A szüleim az értékesebb belvárosi lakásunkat elcserélték egy szintén kétszobás, de jóval kisebb, rosszabb lakásra. Ennek az volt az oka, hogy az 1960-as évek közepén a bátyám nősülni akart, és kellett a cseréből származó pénz, hogy a szüleim segítsenek felépíteni nekik Zuglóban egy házat. Mi hárman a szüleimmel beköltöztünk a lakótelepre, közel a bátyámékhoz.

Ezt a Kerepesi út, Róna utca, Örs vezér tér határolta lakótelepet az 1950-es években építették, a szocialista realista építészet jellegzetes példájaként. Ekkor még nem a panelkorszakban járunk, ezek négyemeletes téglaházak, a kapubejárat felett szocreál domborművekkel, és az épületek között tágas udvarokkal. Amitől egyébként sok új, zsúfolt „lakóparknál” élhetőbb ma ez a környék. Akkor persze még nem volt olyan sok fa, mint most, az egész városrész sokkal sivárabb volt.

Amikor pár évvel később kiderült, hogy nemcsak a bátyám nősül, hanem én is férjhez megyek tizenkilenc évesen, akkor anyukámék megint továbbálltak egy még rosszabb ingatlanba. A Kerepesi úti lakást otthagyták nekem, ők pedig kiköltöztek Gödöllőre, még messzebb a várostól. Ez csak az egyik, de nagyon jellemző példája annak, milyen óriási áldozatokat hoztak értünk egész életükben. Sokszor eszembe jut, micsoda előnyt jelentett nekünk a bátyámmal, hogy azokban a szűkös időkben saját lakással indulhattunk el az életben. Miután külön költöztünk, már csak magunkat kellett eltartani, de azt az akadályt már könnyen vettük. Az önfeláldozásuk néha elgondolkoztat, hogy ha úgy hozná az élet, én is megtenném-e ugyanezt? Mindig ezt láttam, ezt tanultam tőlük, és mégsem merem biztosan mondani, hogy igen. Szerencsére nem kellett még ilyen választás elé kerülnöm.

Tudtuk a bátyámmal, hogy áldozat volt a szüleink részéről, hogy kiköltöztek a városból, de annyira természetesnek vettük, hogy nem is foglalkoztunk vele. Évek teltek el, mire tudatosult bennünk, hogy hoppá: miért is laknak a szüleink Gödöllőn? És így, amikor már mi is kerestünk pénzt, segítettünk nekik visszaköltözni Budapestre, amit örömmel megtettek.

A szüleim folyton dolgoztak, nem emlékszem olyan szakaszra az életükben, amikor úgy érezhették, mint én most, hogy megtettem a magamét, és kicsit hátradőlhetek. Egész életükben küzdöttek, vagy a háború után, hogy összeszedjék az életüket, vagy a saját lakásért, vagy a mi taníttatásunkért, lakáshoz jutásunkért.

Apukám, Pataki István 1948 után lépett be az újonnan szerveződő Néphadseregbe, ami sokakhoz hasonlóan számára is a társadalmi felemelkedés lehetőségét jelentette. Szerencsére (vagy szándékosan? nem tudom) nem a fegyveres erőknél, hanem a Honvédelmi Minisztériumban helyezkedett el. Őrmesterként kezdte, és századosként szerelt le, önként, 1956 után. A forradalom kitörésekor attól tartott, hogy elhurcolják mint katonatisztet. Erről van egy erős saját emlékem: ötéves voltam, amikor a szüleink, a bátyám és én felöltözve, utcai ruhában feküdtünk és virrasztottunk a szülők nagy ágyában négyen. Azért, hogy ha jönnek értünk, akkor készen álljunk. Velünk egy házban, felettünk egy horthysta tiszt lakott, ő elég bizarr módon horthysta egyenruhát húzott, és kiállt az erkélyére, úgy várta az események alakulását.

Nem jöttek se érte, se értünk, de apukám a forradalom után leszerelt. Akkoriban aláírattak egy „Tiszti nyilatkozat” nevű hűségnyilatkozatot a kádári konszolidáció és a szovjet beavatkozás szükségessége mellett, amit ő már nem írt alá. A papám eredetileg számviteli főiskolát végzett, a leszerelése után könyvelőként helyezkedett el, és mint meggyőződéses kommunista, párttitkárként is szerepet vállalt. Később a Humán Oltóanyagtermelő és Kutató Intézet gazdasági igazgatója lett.

Anyukám az 1950-es években a 14. kerületi, majd pedig a Fővárosi Tanácsnál dolgozott a kereskedelmi osztályon, s végül az Egészségügyi Minisztériumban lett irodavezető. Ő eredetileg vidékről jött fel Pestre, egy kis Békés megyei faluból, Csorvásról. Hárman voltak testvérek, de közülük csak a mamám került fel a háború alatt a fővárosba. Mi a bátyámmal minden nyarat anyukám egyik testvérénél töltöttünk, egy békési tanyán. Oda voltunk kicsapva, míg a szüleink dolgoztak.

Imádtam ott lenni, azokat az ízeket, illatokat, a frissen fejt tehéntej, a kemencében sült, ropogós cipó zamatát máig érzem a számban. Van rólam egy fénykép, amin rettentő borzas és boldog tanyasi kislányként éppen fára mászom, és olyan csúf vagyok, hogy az már ijesztő. Miből lesz a cserebogár!

Négy unokatestvérem van anyai ágon, akikkel ritkán találkozunk, de a mai napig tartjuk a kapcsolatot. A velem egyidős Herjeczki Gyulával munkatársak is vagyunk, hisz ő szakmabeli, a stúdiója filmes díszletépítészettel foglalkozik. Értelemszerűen, ha csak lehet, vele dolgoztatunk a filmjeinkben, van ebben is családi összetartás – de anélkül is így lenne, hiszen kiváló szakember. Régebben, amelyik gyerek feljött Pestre, lakhatott nálunk. Gyula az, aki minden évben, karácsonykor megrendezi a nagycsaládi összejövetelt. Ilyenkor a sok gyerekkel és unokával már 50-60-an veszünk részt. Nincs az a ház, ahol ennyien elférnénk, úgyhogy a bulit Gyula már évek óta a műtermében tartja.

Apukámék tizenketten voltak testvérek, régen az ő családi oldalával is összejártunk, de később ez elmaradt. Gyerekkoromban minden vasárnap délután valamelyik rokonnál jöttünk össze, ez volt a hétvégi program. A nagyszüleimet sajnos egyáltalán nem ismertem, korábban meghaltak.

A családunkban mindenki mindenkivel jó és szoros viszonyban állt, de ennek a megnyilvánulása egészen másképp nézett ki, mint manapság, mondjuk, a saját fiammal való kapcsolatom. Távolságtartóbbak voltunk. Ez nem azt jelenti, hogy ne szerettük vagy respektáltuk volna egymást, de nem volt az a fajta testi közelség, amit mi most megélünk. Nem emlékszem, hogy ölelgettek és csókolgattak volna a szüleim, nem jártunk apukám előtt neglizsében. Azt hiszem, ez nem a mi családunk sajátossága volt, hanem a kor jellemzője. Finom, kedves emberek voltak a szüleim, de sokkal szigorúbbak voltak a határok.

Ha valaki, akkor apukám azért megcirógatta néha a fejemet, és aranyhajú kislányának becézett. Nem volt szeretethiány, de az érzelmek nem nyilvánultak meg gyakori érintésekben, ölelésekben, csókolgatásokban. Ilyen értelemben kicsit ridegebb volt a légkör gyerekkoromban, mint most, de mindenki szeretett mindenkit. Azt hiszem, sok helyen lehetett ez hasonlóan, mintha nem lett volna comme il faut kimutatni az érzelmeket. Ma nyílt lapokkal játszunk, még az elutasítások is sokkal explicitebbek – egy kamaszfiú például nem feltétlenül szereti, ha csókolgatják, de benne van a pakliban, hogy akkor simán elutasít. Nem érzi úgy, hogy kötelessége elfogadni, és ez így van rendjén. Én mindenesetre biztos vagyok benne, hogy az a helyes út, amit mi ma megélünk és gyakorlunk: az érzelmek intenzívebb kimutatása. Persze nyilván nem lehet lebontani, miből áll a szeretet kommunikálása: testi érintések, szavak, tekintetek – sokszor olyan gesztusokból tevődik össze, amelyek magukban értelmezhetetlenek, együtt mégis kiadják a nagy egészet.

Apukám sajnos nem érte meg a nyugdíjaskort. 1977-ben, 59 évesen meghalt. Felemésztette az élet egy gyors lefolyású betegség formájában. Anyukám viszont 99 éves koráig élt, 2020 karácsonya előtt hunyt el. Életének utolsó szakaszában nagyon sokáig önellátóan élt, remek fizikai és szellemi állapotban. Hiába kérleltük a bátyámmal, nem volt hajlandó beköltözni sem hozzánk, sem hozzájuk. Nem akart zavarni minket, nem akarta „visszavenni” azt, amit kaptunk tőle. Mi viszont egy idő után már nem mertük egyedül hagyni. Felmerült, hogy ha nem hajlandó hozzánk költözni, akkor fizetünk egy gondozót, hogy beköltözzön hozzá, és legyen a közelben, ha valami történik, de ellenállt.

Így végül, közös megegyezéssel, 90 éves korában, beköltözött egy nagyon jó minőségű idősotthonba. Saját szobája volt, saját holmijaival berendezve, és állandó orvosi, nővéri felügyelet mellett élhetett. Minden reggel felöltözött, lement enni, sétálni, volt társasága. Miután beköltözött, szinte mindennap látogattam. Érdekes módon, sokkal többet voltam vele, mint amikor még otthon, egyedül lakott. Bármennyire közös volt a megegyezés, azért a lelkiismeret dolgozott bennem...

Miniszoknya, fiúköpeny

Általános iskolás koromban anyukámék egy régi vágású, nagypolgári zsidó úriasszonyhoz, Edit nénihez járattak németórára, akinek a háború előtt két villája volt az Andrássy úton. Az egyik villában laktak, a másikban egy leánynevelő intézet működött. A háború után beszorult a néni egy Váci utcai kis lakásba, és francia meg német nyelvórákból tartotta fenn magát. Sokat mesélt a régi életéről, és tanítgatott az illemre, tőle tudtam meg például, hogy a palacsintát nem illik késsel-villával enni.

Egyszer nem csináltam meg a leckét, mire a tanárnő azt mondta, nem baj, nekem nem kell megtanulnom németül, mert olyan szép kislány vagyok, hogy úgyis a külsőmből fogok megélni. Nem vettem komolyan, persze, gondoltam, minden idős néni ezt mondja minden fiatal lánynak. De azért bogarat ültetett a fülembe, úgyhogy nem sokkal ezután, kamaszként, nagyon intenzíven elkezdtem olvasni. Mindenáron el akartam kerülni azt a sztereotípiát, hogy „szép lány, csak hát, buta.”

Később a német mellé akartam választani még valami különlegeset. Ezért jelentkeztem a Szinyei Merse Pál Gimnázium spanyol tagozatára. Itt barátkoztam össze Derzsi Judittal. Vele még az általános iskolai, parádsasvári úttörőtáborokból ismertük egymást, mivel mindketten 5. kerületiek voltunk. Gimibe kerülve azonnal egymás mellé ültünk, és a barátságunk a mai napig töretlen. A kapcsolatunkat soha semmilyen negatív érzés, irigység vagy féltékenység nem árnyékolta be, nagyon szép, tiszta barátság volt és maradt, függetlenül attól, hogy messzire sodort bennünket az élet egymástól, hiszen Judit már régóta Svédországban él.

Jó tanulók és jó csajok voltunk, együtt vívtuk a magunk kis lázadásait. Ennek egyik megnyilvánulása volt, amikor második osztályban az év végi irodalom ötösért folyó küzdelemben súgtunk egymásnak, ezért mindkettőnket négyesre zártak le. Vérig sértődtünk, és emelt fővel otthagytuk a gimnáziumot. Átmentünk a Vörösmartyba, az egyetlen gimibe, ahol még lehetett akkoriban Budapesten spanyolul tanulni. Sőt, a két legjobb tanuló fiút is, akik barátaink voltak, elcsábítottuk magunkkal bosszúból a Vörösmartyba. Aztán elégedetten számoltuk ki, hogy a távozásunkkal hány százalékpontot romlott az osztály átlaga – ami rajtunk kívül a világon senkit nem érdekelt.

*

A gyerekkorom egybeesett a szocializmus kiépülésével, amikor a divat teljesen kiszorult az életből. Az ideológusok elhitették az emberekkel, hogy a divat és az eszme összeférhetetlenek. Abból a szempontból ez igaz is volt, hogy a divat mindig választás kérdése is, a választás szabadságának kérdése. A divat sokszor nagyon pontosan megmutatja, hogy egy társadalom mennyire szabad vagy mennyire korlátok közé szorított.

Mire gimibe kerültem és eszmélni kezdtem, már ismertük a Coca-Colát, sok fiú növesztette meg a haját, és sok lány vágta le a szoknyájának a felét lázadásból. Én is közéjük tartoztam. Nem gondoltam én semmi komolyat sem rendszerről, sem társadalomról, egyszerűen csak a lehető legrövidebb miniszoknyában szerettem volna járni, mert akkorra már létezett olyan, hogy divat, és abból egy fiatal nem akar kimaradni.

Olyannyira, hogy anyukámhoz egyszer orvost kellett hívni, hogy benyugtatózza, annyira felizgatta magát a ruhám hosszán. Titokban ugyanis felvarrtam a ruhámat, és amikor vasárnap délután abban akartam kilibbenni otthonról, és a mamám semmivel nem tudott visszatartani, akkor inkább az ájulást választotta, mintsem hogy beletörődjön. Soha nem beszéltük ezt ki, pedig ez volt életünk legnagyobb konfliktusa.

Emiatt a ruha miatt kellett orvost hívni anyukámhoz (1968)

Iskolaéveim legnagyobb botrányait és büntetéseit sem a tanulmányi eredményeim miatt szenvedtem el. Jó tanuló voltam, a végén jelesre is érettségiztem. De rögös volt az út. Akkor még kötelező volt a sötétkék iskolaköpeny, és semmilyen divatos tárgyat nem lehetett bevinni az iskolába. Ehhez képest, ha éppen lányköpenyt viseltem, az biztosan rövidebb volt 20 centivel a megengedettnél. Vagy eleve fiúköpenyt harcoltam ki a mamámtól sírva-tombolva, ami persze még rövidebb volt.

Az is előfordult, hogy egy, az egész arcomat beborító, szuperdivatos napszemüvegben ültem az első padban, ahová a barátnőmmel ültettek, hogy szem előtt legyünk. El is kobozták a napszemüvegemet. Nagy kincs volt pedig, jó pénzért vásárolt csempészáru, amit az akkori udvarlóm (későbbi első férjem) vett nekem valamelyik külföldet megjárt magyar élsportolótól. Ami akkor elég bevett árubeszerzési mód volt. Ahhoz, hogy visszaszerezzem a napszemüvegemet, először is, be kellett otthon vallanom, hogy nekem van ilyenem. Őrületes könyörgések után apukám bement az igazgatóhoz, akinek mindent megígért a nevemben: hogy hosszabb lesz a köpenyem, és maximum az SZTK-keretes, dioptriás szemüvegemet fogom hordani a suliban. A napszemüveg meglett, de én nem tartottam be apukám minden ígéretét. Szívesen továbbálltam volna ebből a suliból is, de nem volt hova. Nem volt már több spanyol tagozatos gimi Budapesten.

Az a bizonyos elkobzott szuperdivatos napszemüveg (1968)

Míg én miniszoknyás, miniköpenyes lázadásomat vívtam itthon, addig egy egész generáció harcolt Európában ennél azért fontosabb ügyekért, aminek csúcsát az 1968-as francia diáklázadások jelentették.

Az egyik dolog, ami nekem személy szerint itthon kitágította a világlátásomat, az Judit barátnőm családjának, és főleg a mamájának, Éva néninek különleges, szabad életmódja volt. Az a miliő, ami náluk volt otthon, teljesen eltért az ajtókon kívüli világtól – ezt már akkor is tudtam, de ma még élesebben látom. Judit nagyszülei a háború előtt jómódú szűcsiparosok voltak. A mamája első generációs értelmiségi, aki világéletében kultúrával foglalkozott. De hogy ne érje hátrány a polgári származása miatt az egyetemi felvételin, képes volt elmenni két évre valahova Kelet-Magyarországra traktorvezetőnek! Az élet nagy kérdése: miért is kellett neki ehhez előbb traktorosnak mennie? Amikor ő már akkor is bölcsész volt, amikor a traktoron ült.

Érdekes, nagy formátumú, jó humorú nő volt. Egyedül nevelte Juditot, meg a húgát. Azért vált el, mert a férjével olyan – a korszellemmel egyébként teljes összhangban lévő – alá-fölé rendelt kapcsolatban éltek, ami nem fért össze az ő demokratikus szellemiségével. Először a traktorosság, utána a választott egyedüllét! Nekem ezek nagyon új, meglepő és vonzó döntések voltak. Az Október 6. utcában laktak, sokszor mentem fel hozzájuk. Pezsgő értelmiségi élet folyt, nagy hatással volt rám ez a közeg. Volt például egy meleg fiúpár, akik Éva néni legjobb barátai voltak. Sajnos még ma is súlyos társadalmi előítéletek sújtják a homoszexuálisokat, de akkor, az 1960-as években ezt egyáltalán nem lehetett felvállalni. Számomra ezt 16 évesen a világ legtermészetesebb dolgaként megélni olyasmi volt, ami a napig hat arra, hogy milyen ember lettem. Annak, hogy nem ítélek el, és nem tekintek devianciának olyasmit, amit nem értek, hanem megpróbálom megfejteni, valahol itt voltak a gyökerei. Nagyon hálás vagyok ezért Éva néninek.

A barátnőmmel imádtuk a spanyol nyelvet, és emellett önszorgalomból egy ideig franciául is tanultunk. Elmentünk a fura nevű Budapesti Francia Műszaki és Tudományos Tájékoztatási Központba, ahol, ahogy az lenni szokott ilyen tanfolyamokon, elég vegyes képességű emberek gyűltek össze. Tanárunk csak franciául beszélt hozzánk, ami nekünk a barátnőmmel nem jelentett gondot, mert jó nyelvérzékünk volt, és mertünk beszélni is. De akadtak, akik végig meg sem szólaltak. Tanárunk egyszer fejcsóválva állapította meg:

– Hát, igen, akinek magyarul nincs mondanivalója, annak franciául se lesz.

Sajnos, franciául mondta ezt, úgyhogy, pont azok nem értették meg, akiknek szólt. Bennem viszont megmaradt, hogy oké, hogy az ember nyelvet tanul, de nem árt, ha van mit mondania rajta. Egyébként, bármennyire tetszett, végül nem tanultunk meg franciául. Nemcsak azért, mert a franciához több idő kell, mint a spanyolhoz. Hanem leginkább azért, mert a spanyolok mindig hallatlanul boldogok voltak, ha a saját nyelvükön szóltunk hozzájuk, még ha hibákkal is; a franciák ellenben többnyire rettentő bosszúsak, ha valaki rosszul beszéli a nyelvüket. Ez kedvünket szegte.

Judit barátnőmhöz kötődnek ifjúkorom legnagyobb röhögései is. Vele történt egyszer, hogy álltunk a Piarista köz (akkor Pesti Barnabás utca) és a Váci utca sarkán, és szó szerint bepisiltünk a röhögéstől. Ez nem vicc, a szó fizikai értelmében, hétrét görnyedtünk a fal mellett, majd utána egy kapualjban le kellett venni a bugyinkat, és úgy menni haza. Már nem tudom, min röhögtünk, nyilván semmin! De az az önfeledt, őrületes röhögés egy életre összeköt bennünket.

*

Akkoriban Magyarországon nem csupán a szegénység volt az oka a divat hiányának. A szocialista ideológia, mint annyi minden mást, ezt is eszmei alapokon definiálta. Minden, ami az üzletekbe került, a dolgozó ember imidzsét volt hivatott erősíteni. Miközben az öltözködés az önkifejezés egyik fontos eszköze, az 1960-as évekig a tömegektől elvárták, hogy egy nagy masszát alkotva senki ne tűnjön ki. 1968-ig egyetlen, a hivatalos divat létezett. Utána viszont elindult valami változás. Ahogy a ’68-as eszmék is efelé mutattak, úgy a divat demokratizálódása is beindult.

A fiatalok Nyugat iránti rajongása a zenehallgatásukon kívül elsősorban az öltözködésükben manifesztálódott. Már aki tehette és merte. Az 1970-es években már nagyon ilyenek vagy olyanok voltunk. A legtöbben még ragaszkodtak a szövetnadrághoz, de sokan már mindent megtettek volna egy jó farmerért – ami természetesen nemcsak egy ruhadarab volt, hanem a szabad világ jelképe. Előbbiek belesimultak a többség szürkeségébe, utóbbiak viszont az öltözködésükkel is azt akarták demonstrálni, hogy egy másik világhoz tartozónak érzik magukat. Az, hogy a másként gondolkodás ilyen egyértelműen és láthatóan megnyilvánult, rengeteg generációs és társadalmi feszültséghez vezetett. Ahogy Jolsvai András a Nadrágszíj című írásában megállapítja, nem volt átjárás a „szövetnadrágosok” és a „farmernadrágosok” között.

A művészeteken kívül talán a divat a legalkalmasabb eszköz a nép kezében, hogy kimutassa ellenérzéseit a regnáló ideológiával és a hatalommal szemben. Ezt a beatnemzedék, ha nem is igazi forradalmat, de kultúrforradalmat csinálva, meg is tette. A korszak zenészei, írói, költői, filmesei nemcsak művészetükkel, de magatartásformájukkal, öltözködésükkel is hatottak a fiatalokra. Én, személy szerint, azon kívül, hogy gimis koromban Salingert, Updike-ot, Kerouacot, Allen Ginsberget olvastam, Beatlest hallgattam, csak nagyon bátortalanul követtem öltözködésemben az eseményeket. Mindig irigykedve, messziről kokettáltam a nyugati irányzatok hazai követőivel. A hippilét csak mint divat és nem mint életforma vonzott. Színesnek, izgalmasnak, szexinek tartottam őket, de távolról. Bennem semmi radikalizmus nem volt. Nekem fontosabb volt, mit mondanak az iskolában, mit várnak el tőlem otthon, mi van a személyimben, hogy ne legyek „közveszélyes munkakerülő”.

Azért én is jártam nézelődni a Moszkva térre, meg a Jégbüféhez, és álltam órákat sorba a Metro Klubnál, hátha beengednek. Nem engedtek. Voltak lányok, akik nem hiába álltak ott, egy-egy bennfentes, sőt zenész bevitte őket. Vicces belegondolni, hogy Zorán vagy Frenreisz Karesz, akikhez most baráti szálak fűznek, mit csináltak volna, ha le mertem volna szólítani őket. De az isteneket nem szólítja le az ember! A Metro Klubban vették fel az első magyar koncertlemezt 1970 májusában. Hát, én arról is lemaradtam.

A hippivé válás lényegét, az elidegenedést a társadalomtól, a kapitalista rendszer tagadását akkor még nem is értettem, pedig ott lógott a nyakamban iskola előtt és után a szabadság jelképe, a békemedál, és Lennon-szemüvegem is volt. De nekem sem a miniszoknya, sem a szemüveg nem jelentett mást, többet, mint önmagát. Csak tapogatódzás volt a divat világában, szerettem volna észrevehető lenni. Ma kicsit furcsállom, hogy tizenévesen hogyan tudtam ennyire kimaradni valamiből, amit utólag nagyon is lényegesnek látok, és ami a mai napig érezteti a hatását. Az 1960-as évek ellenkultúrájából származik az ökológiai mozgalom a globális felmelegedés ellen (ami mára a legfontosabb problémák egyikévé nőtte ki magát), új lendületet kapott a nőmozgalom és a melegjogi mozgalom. Talán túl fiatal voltam ezek megértéséhez.

Tartalom

Elöljáróban

Rutinos kiöregedő

Fehér haj

Udvarolunk a bátyámmal

Miniszoknya, fiúköpeny

Intézeti szép lány, kétszer

Próbakisasszony

Fabulon: falra fel, falról le

Házibuli Liz Taylor gyerekeivel

Elegant Május 1.

Nagyon sokác

Vass Klári

Rongyszőnyeg-kollekció

Petra, please!

Szacumák és teababák

Húsipari Tröszt

Ihaj, bunda

Fabulon Ágiból Pataki Ági

Van hozzá arcom

Szórólap, szeretettel

Ágikám, a kulcs nálam!

Füredi gombos

Váci 10

Butikvilág, magas élet

Bagatell

Válás bosszú nélkül

Csárdás vigasz

Lehúzzuk a rolót

¡Tequila!

Építettem várat

Easy rider, öcsém!

Durva vágás

Fehér tenyér

Mezítláb Cannes-ban

A zene áldásos hatása

Dzsungeltúra

Amikor a közönség tehetséges

Konyha és karaván

Girl power

Egy nap

Szereposztó dívány?

Jó ügyek

Nagy futásom

Ülni tudni kell

Szerelem idősen

Saját brand

Saját szoba

Film és politika

Utolsó lépések

Képmelléklet

www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Libre Caslon Display – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0