Demi Winters

A KARMOK URALMA

A mű eredeti címe

Kingdom of Claw

Copyright © 2024 by Demi Winters

Originally self-published by the author.

First published in the US by Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency.

All rights reserved.

Hungarian translation copyright © 2026 by Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISBN 978 615 104 099 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Azoknak, akiknek a biztos menedéke börtönné változott.

Bátrak vagytok. Erősek vagytok. Igazi harcosok.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A karmok uralma egy dark fantasy világban játszódik, és felnőtt olvasók számára íródott. Egyes jelenetektől bizonyos olvasók kényelmetlenül érezhetik magukat, beleértve többek között a függőség, az agorafóbia, a poszttraumás stressz-szindróma leírását, a vércsapolás, az emberi és állati áldozatok bemutatását, valamint az explicit szexjeleneteket. A figyelmeztetések teljes listája elérhető a következő weboldalon: demiwinters.com/trigger-warnings/

A
CSONTOK
ÚTJA
ÖSSZEFOGLALÓ

Silla Nordvig kénytelen volt menekülni, miután a királyné harcosai megpróbálták őt elfogni, és harc közben megölték az apját. A férfi az utolsó szavaival Kopa városába, egy megerősített házba küldte a lányát, ahová a Csontok útján át vezetett az út. Miután Silla kis híján életét vesztette az út első szakaszán, bemászott egy ellátmányos szekérbe, amelyről csak később derült ki, hogy a Véresbárdú Banda tulajdona, akiket éppen egy veszélyes megbízás elvégzésére küldtek Istré városába (Kopától valamivel nyugatra).

Amikor rátaláltak, Silla megállapodást kötött Reynir „Bárdszemű” Bjarggal: felajánlotta neki, hogy segít információt szerezni a Banda korábbi vezetőjétől, Krakitól cserébe azért, hogy magukkal viszik egy darabon. Időközben azonban Silla megtudta, hogy Rey hamis vezetéknevet használt, és az eredeti nevét (Galtung) felhasználva megzsarolta őt, hogy vigye el egészen Kopáig. Az ellenségeskedésük ellenére Rey elárulta Sillának, hogy a skjöldlevelek, amelyeket fejfájásra szed, veszélyesek. Amikor a nő úgy döntött, hogy leszokik róluk, Rey támogatta, és titokban tartotta a függőségét.

Silla mélységes döbbenetére kiderült, hogy a levelek okozták a hallucinációit arról a szőke kislányról, akit egyedül ő látott, ugyanakkor elnyomtak egy súlyos titkot: ő maga galdra, vagyis azok közé a varázserejű emberek közé tartozik, akikre Íseldur királya vadászik, és akiket meggyilkoltat. A királyné bérgyilkosa, Skraeda egy összetűzés során elárulta Sillának, hogy a lány valójában Eisa Volsik, az a hercegnő, akiről mindenki azt hitte, hogy tizenhét évvel korábban kivégezték, és hogy az a kislány, akiket a hallucinációiban látott, igazából a nővére, Saga.

Silla eközben titokban összejött a Farkas becenévre hallgató Jonas Svikkel. Amikor Skraeda megpróbálta elfogni Sillát, Jonas rájött, hogy a barátnője eltitkolta előle a múltját. Bántotta a felfedezés, de beleegyezett, hogy segít neki. Később azonban a királyné harcosai újabb kísérletet tettek Silla elrablására, és amikor Jonas öccse életét veszítette a csatában, minden megváltozott. A férfi úgy érezte, hogy Silla elárulta, ezért elkábította őt skjöldlevelekkel, hogy átadhassa a klaernaroknak Kopában.

Amikor Sillát a klaernarok kommandora, Valf elé vezették, a lány ellenállt, és hogy megvédje az életét, egy szoborral betörte a kommandor koponyáját, majd kimászott az ablakon. Elrohant ahhoz az emberhez, aki megerősített házat ajánlott fel az apjának, csakhogy mire odaért, a férfi meghalt, az otthonában pedig Skraeda várta Sillát. A két nő megküzdött egymással, Silla pedig végül megölte a bérgyilkost. Amikor kilépett a házból, a klaernarok rátaláltak, és bekergették a Kopát határoló erdőbe.

Mindeközben kiderült, hogy Rey az a füsttel varázsló galdra, aki sorra ölte az embereket a Csontok útján. Miután belépett egy titkos átjárón keresztül Kopába, hogy segítsen Sillának, kénytelen volt használni a varázserejét egy csapat klaernaron. Szerencsétlenségére az egyikük megszökött, mielőtt megölhette volna. Rey meglátta a menekülő Sillát, és berántotta a bokrok közé, elrejtette a harcosok elől.

Silla meg Rey együtt kimenekült Kopából. Rey úgy tervezte, hogy találkozik a Véresbárdú Bandával Istrében, Silla pedig észak felé akart menni egy Kalasgarde nevű helyre. A Csontok útja végén Silla nem árulta el a kilétét Reynek, ahogy Rey sem Sillának.

Mindeközben az Askaborg-kastélyban Sagát magához hívatta Signe királyné, és a beszélgetésükből kiderült, hogy Saga egy hónapig el sem hagyta a lakosztályát. A királyné tájékoztatta a lányt, hogy kénytelen lesz újra a többiekkel étkezni, és el kell foglalnia a helyét a jegyese oldalán. Amikor Saga visszatért a szobájába, pánikba esett, és bemenekült egy titkos folyosóra, mielőtt bárki megláthatta volna. Bujkálás közben kihallgatta Signe és Alfson maester beszélgetését a fal mögötti teremből, és megtudta, hogy a testvére, Eisa életben van.

PROLÓGUS

Tizenhét évvel korábban

Íseldur királyság, Sunnavík városa

Tiszta szerencse, hogy Vasszívű Ivarból már gyerekkorában kiirtották a finnyáskodást, mert a győzelem szaga borzalmasan hasonlított a vér és a szar keverékére. Most is ez szállongott a szélben, miközben Ivar visszasétált a fekete homokos tengerpartra. Mögötte Askaborg, az újonnan megszerzett kastélya magasodott a frissen betelepített norvalandi thrallok csapata fölött, akik épp a holttesteket takarították el Sunnavík utcáiról. Előtte pedig egy nőt kötöttek ki a szétrombolt kikötő egyik oszlopához, miközben egyre közeledett a dagály.

Ivar a zsigereiben érezte a tehetetlen düh forrongását. Legyőzte Kjartan királyt, és magának követelte Íseldur trónját. Azt hitte, végre megpihenhet. Ehelyett azonban újabb probléma adódott.

Visszaidézte azt a tekintetet Volsik király szemében, amikor közölte vele, hogy a vérsas módszerrel végzik ki a népe szeme láttára. Ám a mostani bosszúságát még annak az emléke sem enyhítette, amikor lehámozták a húst a király hátáról, szétreccsentették a bordáit, és kihúzták a tüdejét a testéből.

– Beszélj! – üvöltötte a pokoli, makacs nőre. – Mit jelent a szőttes, galdra?

A nő azonban csak még jobban összeszorította az ajkát. A barna tincsei az arcára tapadtak, a hullámok a vállánál kavarogtak. Mennyi ideje lehet még hátra? Tizenöt perc? Ivar még egy lépést tett a homokban.

Most, hogy megkapta Íseldurt, Ursir azt követelte Ivartól, hogy a következő feladatára koncentráljon: erős fiakat neveljen. Egyet azért, hogy kövesse a tengeri király őseit, és megszerezze a következő szigetet Ursir nevében. A másikat pedig azért, hogy megörökölje Íseldur trónját. Ám mielőtt ezen elgondolkozhatott volna, biztosítania kellett, hogy a norvalandi felesége képes fiúkat szülni. A kis Yrsa jelenlététől átmelegedett ugyan egy kicsit Ivar vasszíve, de ő akkor is csak egy lány.

Neki fiúkra volt szüksége: erős, rátermett harcosokra, akik végrehajtják Ursir rendelkezését. Fiúk nélkül megvan kötve a keze. Megtette a férji kötelességét, az elmúlt két hónapban még a szajháit sem kereste fel. Ám ahogy teltek a hónapok, Signe vérzése mindig időben érkezett. A maesterek és a bábák semmiféle fizikai eltérést nem találtak, de Ivar egyre türelmetlenebb lett. Ha a felesége a hibás, neki azt tudnia kell, hogy gyorsan kereshessen valakit a helyére.

Így hát Ivar egy galdra nő düledező házának az ajtajában találta magát. Elég jól ismerte Íseldur varázserejű harcosait: a lehetetlenül erős pengetörőket és a lehetetlenül gyors nyúllábúakat. Ahogy persze a pokoli árnyékkutyákat is, akik átsurrantak Ivar védvonalain, és káoszt okoztak a haditáborában.

Ez a nő azonban a hírek szerint más típusú galdra: neki az elméje rendelkezik különös képességekkel. Szövőnek nevezik. Ivar a többit nem értette meg. A nő a múlt, a jelen és a jövő szálairól beszélt neki. Egy csepp vér segítségével a szövők képesek megtalálni az ő életére vonatkozó szálakat a világ szövedékében. És aztán beleszövik egy kárpitba.

Ivar mindebből annyit értett, hogy ez a nő látja az ő jövőjét. Ha valahogy bizonyosságot szerezhetne arról, hogy hamarosan fiakat fog nemzeni, félretehetné a nyugtalanságát, és végre az uralkodásnak szentelhetné a figyelmét.

Ám minden balul sült el. A nő megcsapolta a vérét, furcsa transzba esett, és nekiállt szőni. Órákat töltött a szövőállványa előtt egy élénk színekkel szőtt kárpit készítésével, amikor megjelent egy fekete szál. A szövő hátrahőkölt: holtsápadtan fordult a király felé.

– A bocsánatodat kérem, felség! Ma nem tudom befejezni a kárpitot – mondta. – Talán holnap visszatérhetnél.

– Most fejezed be! – morogta Ivar a fejével a fő hirdmanja felé biccentve. Magnus Hansson előrelépett, kivette a kardját, és a nő torkához nyomta. A galdra nyelt egyet, és visszafordult a szövőállvány felé. Folytatta a munkáját.

Órákkal később, amikor a szövő távolabb lépett a szövőállványtól, Ivar odament a kárpithoz.

A tetején látta a múltját: Norvaland erdőit és fjordjait, egy medvét meg egy fehér ruhás nőt. Ez a kép átalakult az Íseldurért folytatott csatává: csatabárdok meg berzerker harcosok jelentek meg rajta, valamint egy karmokból készített korona. Ám a kárpit alján, ahol Ivar talán arra számított, hogy az óceán kékje jelenik meg, vagy a tenger királya hajójának az orrszobra, fekete keveredett el karmazsinvörössel. A tetemek kupacát bámulta, meg a vértől csöpögő V alakú oszlopokat. A holttestek halmának a legtetején egy király feküdt.

Nem férhetett kétség a személyazonosságához. Különösen a hosszú szőke haja és a két egyforma fonatba rendezett szakálla miatt. A szövő előre látta az ő halálát.

Így történt, hogy Ivar most a tengerparton járkált, miközben a sötéten kavargó tenger fölött hollók rikoltoztak. Elég jól olvasott az emberekben ahhoz, hogy tudja: ez a szövő többet is megértett a kárpitból, mint amennyit elárult. Csakhogy ez az ostoba nő nem volt hajlandó megosztani vele a részleteket.

Dühösen rámeredt a galdrára. Az ajka mostanra majdnem elkékült, a víz épp az állát csapkodta, a kezét összekötötték a feje fölött. Ivarnak egyetlen szavába kerülne, hogy az emberei átlőjék a kötelékeket, és kiszabadítsák a hullámsírból. Ám az elmúlt órákban egyre közeledett a dagály az öböl felé, ez a szövő viszont semmit sem árult el.

Miért? Miért választja a halált az igazság helyett?

– Akármit tudott is meg, többre értékeli a saját életénél – merengett. Ahogy kikristályosodott előtte a felfedezés, Magnus felé fordult. – Ez a titok olyasvalakit fenyeget, akit szeret.

Magnus megrángatta a koponyáján végighúzódó vaskos, harcosokra jellemző hajfonatot.

– Egy gyerek? – Összehúzta az éles szemét. – Megkeressem a családját?

Ivar szó nélkül bólintott, majd a hirdmanja széles hátát nézte, miközben a férfi elindult Sunnavík utcáin.

– Ide fogja hozni nekem a gyerekedet! – kiáltotta oda Ivar a nőnek, remélve, hogy Magnusnak igaza volt. – Aztán sorra vágja le a testrészeit, amíg el nem mondod, mit láttál a fonalaidban.

A galdra szája sarka alig láthatóan megfeszült, Ivar pedig tudta, hogy ezzel megfogta.

– Az ujjaival kezdjük. Lassan, egyenletesen vagdossuk le őket. Idehozatom a gyógyítóimat, hogy bekötözzék a sebeket. Nem akarjuk, hogy túl gyorsan elvérezzen. – A nő szeme felrebbent, még csak meg sem próbálta elrejteni a rettegését.

Ostoba nő! Ivar a fejét rázta.

– A sikoltozás lesz számodra a legrosszabb. A hangja el fog jutni hozzád a víz fölött. Betölti majd Sunnavík utcáit, és mindenki tudni fogja, milyen következményekkel jár, ha feldühítik a királyt.

A nő kinyitotta, majd becsukta a száját. Most már felfelé kellett emelnie az állát, hogy levegőt tudjon venni. Egyre gyorsabban közeledett a dagály, nemsokára teljesen elnyeli.

– Hallottál már Szívfaló Magnusról? Mindenki másnál jobban bánik a tőrrel. Arról híres, hogy képes úgy szétnyitni az ember mellkasát, hogy az közben még lélegzik. Kiveszi a szívét, és frissen megeszi.

– Kérlek! – könyörgött a nő. – Kérlek, vedd el az életemet, de ezt ne, kérlek, bármit, csak ezt ne!

– A döntés a te kezedben van, asszony – morogta Ivar. – Mondd el, mit láttál a kárpiton, és megkímélem a gyerekedet. – Egy pillanatig elgondolkozott. – Megparancsolom az embereimnek, hogy szabadítsanak ki arról a póznáról, hogy szabadon visszatérhess a családodhoz.

– Galdur!

Ivar becsukta a száját, miközben a nőre bámult. Galdur. A furcsa, íselduri varázslatot nevezték így.

– Magyarázd meg! – vakkantott.

– A galdur… – Felköhögött egy adag sós vizet. – A galdur fogja okozni a halálodat! – kiáltotta a nő, mielőtt nekicsapódott egy hullám, és egy szempillantásnyi időre eltüntette szem elől.

Ivar összevonta a szemöldökét, a vasgyomra émelyítően összerándult. Galdur fogja okozni a halálát.

– Mit láttál még? – kérdezte.

– Ez minden! – kiáltotta a nő. – Nem volt benne más. Szabadíts ki! – könyörögött, de szinte azonnal rácsapott egy újabb hullám, a sós víz megtöltötte a tüdejét. Újra köhögött. Köpködött. Harcolt a kötelékei ellen, és közben rekedten kiabált: – Engedj szabadon!

Ivar hátat fordított neki.

Mire Magnus visszaért a vállán egy eszméletlen gyerekkel, az oszlop teljesen víz alá merült, és Íseldur királyának az elméjében kirajzolódott a terve.

– Öld meg a gyereket! – mondta hűvösen, és már el is indult Askaborg felé. – És gyűjtsd össze a galdrákat! Nagy változások jönnek a királyságban.

1. FEJEZET

Kopától kétnapi útra nyugat felé

Silla Nordvig egyszer megfogadta, hogy soha semmiféle hatalom nem lesz képes elrángatni őt Íseldur legészakibb tájaira, de nyilván nem számolt az istenek torz humorérzékével. Ugyanis éppen itt volt, egy lovon ült a Bárdszeművel, és észak felé tartott.

Két oldalról a kanyon magas fala emelkedett mellettük, miközben Ló a lapos medrű folyó partján baktatott. A természet láthatóan nagyon igyekezett visszafoglalni a területet, moha meg zöld növényzet párnázta a folyó partját és az elemeknek kitett kiszögelléseket. Ám még így is mindenhol a fekete vulkáni kőzet dominált, a csupasz kanyonfal erőteljesnek, nyersnek tűnt a maga vad szépségében.

Már két teljes napja lovagoltak a kanyonban. A nap felkelt, majd lenyugodott, az élet úgy haladt tovább a maga útján, mintha nem is omlott volna össze a világ nemrégiben. Ahogy azonban telt az idő, úgy lett Silla hangulata egyre borongósabb. Kezdte felfogni, hogy még sincs menedék számára Kopában.

Mennie kell tovább Kalasgarde felé.

Kifújta a levegőt. Rey azt mondta, ismer olyanokat Kalasgardéban, akik segíthetnek neki elbújni a királyné meg a klaernarok elől. És hogy ott majd biztonságban lesz. Sillának azonban több esze volt annál, minthogy reménykedni kezdjen; már túl sokszor összetört az a bolondos szíve. Az az igazság, hogy számára nem létezett biztonságos menedék, amióta megtudta, mi az igazi neve.

Eisa Volsik.

Ivar király esküdt ellenségének az örököse. Signe királynénak titokzatos, aljas tervei vannak vele, ezért vadászik rá. Silla egyfajta kihasználható báb lett a hatalmon lévők számára. Mindenki más szemében pedig könnyű, pénzre váltható préda. Ez a név csak bajt hoz rá. Összeszorult a mellkasa, és a kezével olyan erősen szorította a nyeregkápát, hogy teljesen elfehéredtek az ujjai.

Nem vagyok Eisa. Nem és nem.

Mélyen beszívta, majd lassan kifújta a levegőt.

Kopa Matthias döntése volt, Kalasgarde pedig Reyé. Ahogy teltek a napok, Silla fejében egyre erősödött a gondolat, hogy neki magának kellene meghozni a döntéseit. Talán jobb lehetőségek is várnak rá, mint ennek a királyságnak a legészakibb vadonjai. Egészen kellemes ötletnek tűnt, hogy felszállhatna egy délnek tartó hajóra, és elhagyhatná Íseldurt. Talán elmehetne a Déli Kontinensre, vagy esetleg Karthiába. Bárhová, ahol névtelenségbe süllyedhetne.

Eleinte beletörődött Rey tervébe. Először Istrébe mennek. Egyszerűbb volt átengedni a döntés jogát. Ha őszinte akart lenni, meg is könnyebbült tőle. Ám a kanyon fekete falai között rengeteg ideje volt gondolkozni. Felidézni a neveket.

Ilías Svik. Matthias Nordvig. Skeggagrim.

Rendes emberek, akik mind miatta haltak meg. Talán az ő büntetése az, hogy élnie kell. Minden reggel azzal a gyötrelmes gondolattal kell felébrednie, hogy az ő kezén szárad ezeknek a férfiaknak a vére, a lelke sajog Jonas árulásának az emlékétől, Metta pedig a klaernarok börtönében tengődik, szenved a fogvatartói keze között.

Silla látványosan magán viselte a Kopában történtek nyomait: olyan kegyetlen verést kapott, hogy a szeme feldagadt, a bordái pedig minden apró mozdulattól sajogtak. Ennek ellenére sem tudta elnyomni magában azt az érzést, hogy még sokkal rosszabbat érdemel.

Befordultak a kanyarodó ösvényen, a tér kiszélesedett. A kanyonfal alsó része kikopott egy szakaszon, csak egy vékony, fekete oszlop tartotta a fölöttük kiszélesedő sziklát.

– Hábrók kalapácsának nevezik – jegyezte meg Silla mögött Rey. – Ma este itt verünk tábort. Van ott egy kiugró rész, ami alatt menedéket találunk. Rengeteg a fű Ló számára… – Silla gondolatai a hátának csapódó mormolásra terelődtek. Lóháton nem lehetett tartani a távolságot, ő pedig annyira kimerült, hogy már nem is próbálkozott vele. Habár ezt önmagán kívül soha senkinek nem vallotta volna be, megnyugtatónak érezte Rey jelenlétét, a harcos kőkemény izmait a saját teste mögött. – Silla?

Megrázta a fejét, próbálta szétkergetni az elméjét elhomályosító ködöt. Rey addigra már leszállt a lóról, és azt az apró, félhold alakú sebhelyet bámulta Silla szeme sarkában.

Ne bámuld már!, akarta kiáltani. Ez a heg okozta a vesztét. Erről ismerték fel azok a férfiak Skarstad mellett, emiatt halt meg az apja. Silla elfordult, és lecsusszant Lóról.

Az utazással töltött elmúlt néhány nap alatt ő meg Rey egyfajta rutint alakítottak ki. Silla már gondolkodás nélkül emelte le Lóról a nyerget, lekefélte a bundáját, Rey pedig kivette a nyeregtáskából az ellátmányt, és tábort vert. Mire Ló szőre fénylett, Silla pedig odaballagott a buján zöldellő fűhöz, lobogott a tűz. Mint kiderült, Rey kiválóan értett a tűzgyújtáshoz, még a nedves fa sem okozott neki gondot.

Silla lehuppant a fűre. Meghúzott egy lelógó cérnát a kézelőjén. Rey tunikáját viselte, ahogy a derekán övvel összefogott bricseszt is a férfitól kapta. Mindkettő túl bő volt rá, de nem számított. Azt a vörös ruhát, amelyet Valf rá adott, elégette. Bárcsak elégethette volna vele a férfi érintésének az emlékét is, ahogy az egyik kezével Silla nyakát fojtogatta, a másikkal a saját övét oldotta ki!

Sikíts, kedves! Nagyon élvezem.

Rey hangja kirángatta az emlékeiből.

– Holnap elhaladunk egy falu mellett. Ott megállunk, mert küldeni akarok egy sólymot északra azokhoz a harcosokhoz, akik eléd fognak jönni. – Elhallgatott, a nőt nézte. – Sötétedés után érünk be Istrébe.

Silla halántéka lüktetett Istrének a puszta gondolatától is. Már napok óta kettesben utaztak a kanyonon át. Itt belemerült egyfajta zsibbasztó létbe. Nem volt teljes biztonságban, de igazából veszélyben sem: köztes állapotba került. A falu meg az emberek gondolatától azonban bekapcsoltak a túlélő ösztönei, a szíve vadul kalapálni kezdett.

A levegőre súlyos csend nehezedett, Silla pedig tudta, hogy Rey épp azon töpreng, hogyan folytassa.

– Ma este többet kell enned, Silla. – Kivett a táskájából pár csík szárított jávorszarvashúst, és megkínálta vele a nőt.

Silla a felé nyújtott kezet nézte. Az ételnek már a gondolatától is felfordult a gyomra, Kalasgarde pedig olyan érzést keltett benne, mintha egy horgonyt kötöttek volna rá, amely rettenetes mélységekbe húzza le. Elveszettnek, kimerültnek érezte magát. A fáradtság egészen a csontja velejéig hatolt.

A lelke mélyéig.

Ettől függetlenül elvett egy darab szárított jávorszarvashúst. Rákényszerítette magát, hogy beleharapjon. Mit nem adott volna azért, ha bevehet egy skjöldlevelet, és egy-két percre messzire repülhet mindentől! Istrében vajon lesz patika? Silla minden holmiját elveszítette, a pénzét is beleértve. Rey viszont… Ő a harci övén lógó erszényében őrizte a pénze egy részét, a többit meg Ló nyeregtáskájának a dupla fenekében. Silla elcsenhetne pár sólát. Besurranhatna egy patikába Istrében.

Gyűlölte magát ezért az aljas gondolatért. Rey megmentette az életét Kopában. Nem lophat tőle. Csakhogy már napok, sőt hetek óta nem sóvárgott ennyire a levelek után.

Nélkülük viszont hogyan terelje el a figyelmét a borongós gondolatairól? Korábban ott volt neki Jonas, ő segített neki elmenekülni. Ám a levelekhez hasonlóan a férfi is csak nyomorúságot hozott rá. Minden gyógyír eltűnt, amellyel Silla eddig a gyászát kezelte, és istenek, most aztán tényleg kínozták a lelki sebei.

Rey lefoglalta magát a rengeteg tőre egyikének a megélezésével, Silla azonban így is a bőrén érezte a pillantását. Ránézett. A férfi szemében tükröződtek a tűz lángjai, és a markáns állával meg a szétterpesztett lábával úgy festett, mint egy rosszindulatú isten, aki épp a pengéjét élesíti. Őt aztán semmi sem zavarta. Az emberi érzelmek át sem juthatnak a védőfalán. Ráadásul brutálisan jóképű.

Silla tekintete végigsiklott a széles testen, és megállapodott a csípőjénél.

– Szabad? – kérdezte, a flaska felé intve a fejével.

Rey némi bizonytalankodás után felegyenesedett, és megkerülte a tüzet. Leguggolt, hogy egy szinten legyen a fejük, aztán határozottan a nő kezébe nyomta a flaskát.

– Csak óvatosan! – mondta, miközben a homlokán elmélyültek a ráncok.

Silla szerette volna megérinteni. Elsimítani azokat a ráncokat. Ehelyett azonban a szájához emelte az italt, és nagyot kortyolt belőle. Égette a torkát, elfintorodott. Rey továbbra is olyan hevesen nézte a sebhelyét, hogy már feszélyezte.

– Miért bámulod azt a heget? – kérdezte Silla pislogva, még mindig égette a tüzes whisky.

Úgy tűnt, ezzel kirántotta Reyt a merengéséből. A férfi végigsimította az arcát, egy pillanatig kissé nyugtalannak tűnt.

– A régvolt életemre emlékeztet.

Silla egy pillanatig elmerengett a szavak jelentésén, aztán ivott még egy korty brennsát.

– Mesélj róla! – biztatta.

Rey leült a tűz másik oldalára, és újra húzogatni kezdte a tőrét a fenőkövön.

– Nem szeretek rágondolni.

– Rossz emlékek? – kérdezte Silla, de persze Rey nem felelt.

Melegség töltötte el a hasát, apró, vibráló nyúlványok indultak el belőle szerteszét a bensőjében. Silla megint nagyot kortyolt a tüzes whiskyből, behunyta a szemét, érezte, hogy az ital hatni kezd. Mintha az egész teste felsóhajtott volna, az aggodalom gubancai kioldódtak benne, a bűntudat égetése elcsitult.

Felemelte a flaskát egy újabb kortyra.

– Silla! – Rey hangja átlebegett a tűz fölött, bosszúság és figyelmeztetés áradt belőle. Silla persze ügyet sem vetett rá. A férfi azt akarta, hogy felelősségteljesen, józanul viselkedjen, ő viszont csak felejteni akart.

Talpra állt, és hátrahajolt, kinyújtózott. Máris jobban érezte magát. Majdnem boldog volt.

– A régvolt életemben csirkéim voltak – mesélte. A brennsa olyan csendes ritmusban áradt benne, amitől mozogni támadt kedve. – Meg hintám. És egy kedves játékom. Ki akarod próbálni, Bárdszemű?

Rey fenyegető pillantást vetett rá. A tűz fénye megcsillant a göndör fekete fürtjein meg a melegbarna arccsontja ívén. Rey már egy ideje hozzá sem nyúlt az általában gondosan nyírt szakállához, és Silla eltöprengett, hogy az elmúlt néhány nap vajon őt is megviselte-e. Egy rendes nő felajánlotta volna, hogy megnyírja, megpróbált volna könnyíteni a terhein.

Ő nem volt rendes nő.

Silla ivott még egy jókora korty tüzes whiskyt, habár köhögnie kellett tőle. Égette a torkát, a tüdejét meg a gyomrát is, de kezdte értékelni az efféle kényelmetlenséget – efölött ugyanis legalább volt uralma. Ezt ő választotta.

– Gyere, Bárdszemű! Mulassunk egy kicsit! – Silla Rey felé nyújtotta a kezét, vágyott rá, hogy a férfi megfogja, és leengedje azokat a komor védőfalakat, amelyekkel állandóan körbevette magát. Egy perccel később azonban nyilvánvalóvá vált, hogy Reynek esze ágában sincs csatlakozni hozzá. – Hát jó – mormolta Silla. – Akkor egyedül játszom.

Széttárta a karját, és felnézett. Mostanra besötétedett, a csillagok ezüstösen szikráztak az égen. Különös növények dugták ki csápjaikat a kanyonfal réseiből a holdfényt keresve, a foszforeszkálásuk olyan érzést keltett, mintha Silla a saját konstellációjába került volna. A testében melegség és öröm lobbant fel, napok óta most először tűnt minden olyan… könnyűnek. Miközben a csillagokat bámulta, forogni kezdett. Az arcán széles mosoly terült szét, a teste olyan könnyű lett, mint egy tollpihe.

– Körbe, körbe, karikába. – Az ajkáról nevetés gördül le, és egy futó pillanatig szabadnak érezte magát. Mint az egeken át felfelé szárnyaló madár, készen állt rá, hogy maga mögött hagyjon mindent. Egyre gyorsabban forgott, a végén összeolvadtak a szeme előtt a csillagok a furcsa, ragyogó növényekkel, a föld pedig ingoványossá vált a lába alatt.

A flaskát figyelmeztetés nélkül kitépték a kezéből, egy kar megrántotta, és hirtelen megállította. Silla előtt forgott tovább a világ, és beletelt egy percre, mire felfogta, hogy Rey dühösen mered rá.

– Mit mondtál? – kérdezte a férfi.

A kanyon fala lengedezni látszott az élő csillagaival együtt, Silla elméje pedig egyre messzebbre siklott. Pontosan erre volt szüksége. Hogy belefulladhasson a semmibe. Hogy az ital áramlása magával rántsa.

– Ez egy játék – suttogta, a férfi karjába hajolva. – A régvolt életemből.

Rey furcsán hallgatott, Silla pedig rákényszerítette magát, hogy ránézzen. A férfi megint a sebhelyét bámulta, a pulzusa hevesen lüktetett.

– Mi az? – kérdezte Silla.

– Néha az jut eszembe… – Megrázta a fejét. – Emlékeztetsz valakire.

Sillának különös érzése támadt, mintha próbálna felidézni valami fontosat. Ám szinte azonnal szerte is foszlott, és Silla már csak azt vette észre, hogy Rey lefekteti őt a pokrócra, amelyet a kanyon falának egy természetes fülkéjében terített ki.

Silla hátradőlt a matracon, próbálta megállítani az előtte kavargó világot.

– Kire? – kérdezte.

Rey előtte guggolt, Silla azonban nem igazán látta jól az árnyas arckifejezését.

– Egy lányra, aki szeretett forogni – felelte Rey hűvösen. – De rég meghalt.

– Túl sokat forogtam – nyögte Silla, és a homlokára nyomta a kezét.

– Mondtam, hogy csak óvatosan.

A hátát végigsimította egy hatalmas, meleg tenyér, aztán ülő helyzetbe emelte a nagyokat pislogó, kába Sillát. Az ajkához vizestömlő nyomódott, a torkán hűvös víz csorgott le. De ez csak még jobban felszította a tüzet a gyomrában.

– Már semmit sem érzek – suttogta. – Csak felejteni akarok.

Rey hosszan felsóhajtott, és végigterült a Silláé melletti pokrócon. A nő szeretett volna hozzásimulni a teste melegéhez, teljes bizalommal átadni magát a belőle áradó erőnek.

– Akkor felejts el mindent egy percre! – mondta Rey fáradtan. – Én itt leszek.

Silla legszívesebben elsírta volna magát a szavak hallatán. Milyen régóta nem engedhette el magát teljesen? Lehunyta a szemét, és mélységes álomba merült.

Silla reggel arra ébredt, hogy fényesen süt a nap, és lüktet a koponyája. Egy szédítő pillanatig nem ismerte fel a környezetét: az íves fekete követ a feje fölött, a közelben csörgedező víz hangját. Aztán eszébe jutott a kanyon. A kanyonból nyíló beugróban feküdt.

Amikor felült, látta, hogy Rey a patak mellett térdel. Csak egy vékony alsótunika volt rajta, a feltűrt ujja alól kilátszott a vaskos, izmos alkarja, amelyet tetovált nyúlványok borítottak. Silla ámuldozva nézte, ahogy a férfi tisztára dörzsöli a kezét meg az alkarját, aztán vizet locsol a hajára meg a nyakára.

A régvolt életemben – visszhangzottak a szavak Silla elméjében, és gyomorforgató hirtelenséggel rátörtek az előző éjszaka emlékei. Ahogy Rey az ő sebhelyét bámulta. A kislány, akire emlékeztette őt, és aki már rég meghalt.

A koponyája fájdalmasan lüktetett, miközben megpróbált jelentést préselni a részletekbe. A másnaposságát forró, nyugtalan pánik erősítette fel. Mindene fájt, az agyára köd telepedett, mégis csak arra bírt gondolni, hogy az egyetlen ember, akinek mostanáig felfedte a személyazonosságát, egyetlen napot sem várt, rögtön elárulta őt.

Próbálta megnyugtatni magát: Rey nem tudja ki ő, csak a brennsa okozta ezt a gyomorforgató érzést. És ha mégis? Mi van, ha rájött? Silla ujjai megkeresték a koponyáján azt a tüskés, rövidre nyesett foltot, ahol Valf kommandor levágta a haját.

Nem, gondolta, és a döntése minden egyes szívverésével eltökéltebbé vált. Nem mehetek vissza.

Abban a pillanatban Silla fogadalmat tett magának. Soha nem fogja hagyni, hogy bárki megtudja az igazi nevét. Olyan mélyen magába temeti, hogy soha ne támadhasson fel.

És nem számít, mibe kerül, soha többé nem megy vissza a klaernarok cellájába.

2. FEJEZET

Rey hosszan kifújta a levegőt, a sóhajtása párája kicsapódott. A teste Ló járását követve ingott, miközben átkeltek a kanyonon. A fényes reggeli napfény átszűrődött a fekete falak között, felmelegítette az arcát. Hamarosan kiérnek a kanyonból, újra az erdőben lesznek, és egy lépéssel közelebb jutnak Istréhez.

Habár Rey emlékei mostanra kissé elhomályosultak, azt azért tudta, hogy útközben áthaladnak néhány falun, és úgy döntött, hogy az elsőben megáll. Sólymot kell küldenie Vighez és Runnýhoz Kalasgardéba, Sillának pedig jobb ruházatot kell találnia az ő óriási tunikájánál és bricseszénél.

A nő borzas hajára pillantott, és csak nehezen bírta legyőzni a késztetést, hogy az ujja köré tekerjen, aztán feszesre húzzon egy fürtöt. Összeszorította a fogát.

Silla túl nagy csendben volt.

Hábrók szőrős seggére! Rey el sem hitte, hogy idegesíti ez a hallgatás, de volt benne valami természetellenes. Máskor a nő rámutatott a sziklaformációkra, és folyamatosan dudorászott. Rey sosem ismerte volna be hangosan, de kezdte megszeretni a cseverészését. Jókedvre derítette. Visszatartotta azoktól a sötét helyektől, ahová az elméje olyan gyakran visszavonult.

És akaratlanul is folyton az előző éjszakára gondolt. Silla azt mondta: „Körbe, körbe, karikába.” Amikor forogni kezdett, és kiejtette ezeket a szavakat, Rey mintha visszarepült volna az időben. Abba a régi kertbe.

Egy régvolt életbe. Arról nem is beszélve, hogy az a lány már régen halott.

Silla azonban hozzábújt. Eléggé megbízott Reyben ahhoz, hogy egy időre mindent elfelejtsen. Miért érezte úgy, hogy ennek a nőnek a bizalmát ápolnia kell? Mintha egy suháng lett volna, amelyet mindenképp védelmezni akart, hátha megerősödik…

Rey alaposan megrázta magát. Veszedelmes gondolatok ezek, ki kellene irtania őket.

A kanyonfalak egyre alacsonyabbak lettek, végül Ló kilépett az erdőbe. Reyt megcsapta a tűlevelek és az agyagos föld ismerős illata, miközben egy keskeny kecskecsapáson haladtak a fák között. A nedves levelek hozzájuk dörgölőztek, de szerencsére hamarosan kiszélesedett az út.

Vajon miért üldözi a királyné Sillát?

A kérdés megint befészkelte magát Rey gondolataiba, mint már vagy százszor az elmúlt napok alatt. A Kopában történtek után egyenesen rákérdezett. Ám azt a tekintetet, amellyel a nő akkor ránézett – elborzadva, halálra rémülten –, soha többé nem akarta látni. Így hát arra biztatta, hogy majd akkor mondja el neki, ha készen áll rá. Rey pontosan tudta, hogy bizonyos dolgok titokban tartása elengedhetetlen ahhoz, hogy az ember biztonságban érezze magát. Tiszteletben akarta tartani Silla titkait. De hát az istenek átkozta királyné üldözte! A klaernarok is benne voltak. Harcosokat és merénylőket küldtek utána. Ez nem valami aprócska titok, és élet-halál kérdése lehet, hogy mit tud róla.

Újra meg újra sorra vette azokat a furcsa apróságokat, amelyeket kiderített erről a göndör hajú nőről, aki Reykfjordban bemászott az ellátmányos szekerébe. Reyhez hasonlóan ő is galdra. Ott volt a forgós játék és a sebhely, pont mint annak a másik lánynak. Egész életében úgy vigyáztak rá, mintha rejtegették volna a kíváncsi szemek elől.

Gyenge ember az, aki félelemmel irányít, és erős, aki könyörületet gyakorol. És mindenki láthatja, hogy te nem vagy gyenge.

Rey fejében átcikáztak a szavak, amelyeket Silla a Csontok útján mondott. Akkoriban félreseperte, mintha furcsa véletlen lenne, de most eltöprengett, hogy talán többről volt szó. Mi van, ha az apáik tényleg ismerték egymást? Megerősítené a lány kilétét…

Nem. Rey a fogát csikorgatta. Az a lány meghalt. Volt holttest. A királyságban mindenki ismerte a borzalmas részleteket.

Hacsak mégsem halt meg aznap. Mi van, ha megszökött a kastélyból, és éveken át elrejtőzve élt, mielőtt rátaláltak Skarstad közelében? Reynek eszébe jutott, hogy Silla apja – aki állítólag földművesként dolgozott – megölte a királyné hat harcosát, mielőtt belehalt a sérüléseibe. Ha külön gondolt az egyes részletekre, elég valószerűtlennek tűnt a válasz. De ha összeadta őket, semmi más magyarázatot nem talált.

Ő az.

Rey halantéka görcsölni kezdett. Nem lehet ő. Az lehetetlen.

Ám a tények mind erre mutattak, és Rey minden egyes szívverésével érezte, hogy a lehetetlen egyre lehetségesebbé válik. A lány valamiféle csoda folytán mégsem halt meg aznap. Életben maradt, aztán heteken át éppen az ő szekerén ücsörgött. Álmélkodás töltötte el, és már éppen szóra nyitotta a száját, de be is csukta, mert egy fonott kerítés jelent meg a szeme előtt, utána pedig egy hosszúház, amelyből füst kanyargott.

Rey megállította Lovat egy füves folt mellett.

– Itt megpihenünk néhány percre – mondta Sillának, miközben leszállt. Képtelen volt abbahagyni a nő arcának a fürkészését, hasonlóságokat keresett közte és a régvolt kislány között. Ám az álla megfeszült, amikor a pillantása végül megakadt a nő orcáját elcsúfító zúzódáson. – Szerintem az lesz a legjobb, ha téged nem lát meg senki. Húzd fel a fejedre a kapucnidat, és ne lépj ki a kerítés mögül! Csak pár percre maradok, amíg üzenek északra.

Rey falunak hitte ezt a helyet, de hamarosan rájött, hogy csak pár tanyából áll. Szerencsére az idős mamák boldogan engedélyezték Reynek, hogy használja a sólymukat a nagylelkű fizetségért cserébe, amelyet felajánlott. Szívesen átengedtek neki egy pár csizmát és egy öltözék ruhát is Silla méretében. Rey hálája azonban apadni kezdett, amikor az idős mamák előretolták a hajadon unokáikat, és könyörögtek neki, hogy töltse ott az éjszakát. Miután üzenetet küldött Kalasgardéba, kis híján elveszítette a türelmét, és majdnem rácsapott a legmerészebb unokára, aki elkapta a karját, és megpróbálta rávenni, hogy sétáljon vele egyet a kertben.

– Nős vagyok! – vakkantotta Rey, miközben a hajadonok morcosan néztek a gyűrű nélküli ujjára. – Ott van a feleségem! – Miközben Rey kilépett a házukból, a hóna alá csapta a ruhákat, és futásnak eredt. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy beszélhessen Sillával. El akarta mondani neki, amire rájött… ám a lába hirtelen megtorpant.

Silla eltűnt. És vele Rey átkozott lova is.

Az izgatottsága helyét gyorsan átvette a harag. Silla bemenekült a szörnyekkel teli erdőbe, miközben harcosok fésülték át utána a vidéket.

– Tudom, hogy ennél több eszed van, Napsugár! – üvöltötte a két tenyere között. A szeme sarkából látta, hogy a nők a legközelebbi tanya ajtajában álltak. – Azt is tudom, hogy nem tudsz lovagolni, arról nem is beszélve, hogy az én átkozott lovamon ülsz! – Két ujját a szájába dugta, és élesen füttyentett.

Hamarosan megcsapta a fülét a patakopogás és Silla dühös kiabálása. Egy perccel később Ló kiügetett az erdőből.

– A másik irányba! – könyörgött a nő a gyeplőt rángatva. – Ló, kérlek!

Ló azonban elhúzta a fejét, és nyihogva üdvözölte Reyt. A férfi elkapta a gyeplőt, megsimogatta az állat bársonyos orrát, és dühösen Sillára meredt.

– Nincs az a mennyiségű finomság, amivel megveheted a hűségét.

Silla zavarodottan, bűntudatosan nézett Rey szemébe.

– Miért menekülsz? – kérdezte a férfi halkan. Vetett egy óvatos pillantást a hosszúház ajtajában gyülekező nők felé, aztán felpattant Silla mögé a nyeregbe, és beledugta a szerzeményét a nyeregtáskába. Indulásra késztette Lovat, majd némán haladtak az ösvényen, amíg úgy nem érezte, hogy elég messzire jutottak, itt már nem hallgathatták ki.

– Mi történt? – kérdezte, miközben felemelte a karját, hogy megvédje a nőt egy mélyre lógó ágtól. – Már nem bízol bennem? – Rey gondolatban sorra vett mindent, amit az utolsó nap mondott.

Silla megpróbált elmenekülni, annak árán is, hogy veszélybe sodorja magát, és amikor furcsa, száraz, fuldokló nevetés tört ki belőle, Rey még jobban haragra gerjedt.

– Szerinted ez vicces? – kérdezte. – Szerinted ez valami játék?

– Egy cseppet sem – felelte Silla szipogva.

Istenek, Rey rettenetesen gyűlölte a könnyeit. A keze erősen megfeszült a gyeplőn.

– Tudtad, hogy utánad fogok menni, ahogy Kopában is – mondta csendes haraggal, miközben Ló átlépett egy kidőlt fa fölött.

Silla válla megereszkedett.

– Én csak csirkéket akartam.

– Nem rohanhatsz fejest a veszélybe! Ez itt fontosabb a vágyaidnál!

Silla egész teste megmerevedett.

– Hogy érted azt, hogy fontosabb a vágyaimnál?

Rey úgy tervezte, hogy finoman fogja előhozni a témát, talán fokozatosan csalja ki belőle a válaszokat, de a menekülésre tett kísérlet felkavarta. Silla megpróbálta bajba keverni magát, és ő ettől teljesen elveszítette a fejét.

– Tudom, ki vagy – hallotta a saját hangját.

Silla kővé dermedt.

– Tudom, miért üldöz a királyné.

Silla úgy megfeszült, mintha felkészülne a következő szavak jelentette csapásra.

– Az a sebhely. Ott voltam, amikor szerezted, Eisa.

Rey szavai mintha ezer apró vágást ejtettek volna Sillán. A lélegzete megakadt a torkán, amikor rájött, hogy az ösztönei nem tévedtek: Rey tényleg tudja, ki ő. És most elmulasztotta az egyetlen lehetőségét a menekülésre.

Az a sebhely. Ott voltam, amikor szerezted, Eisa.

Egész testében remegett. Rey tudja, ki ő, Silla pedig azt tudta, mi következik. Jonas egyetlen napot sem várt, mielőtt ellene fordult. Mennyi ideig fog tartani, amíg Rey eljut ugyanerre a döntésre?

A rémület most már a végtagjait bizsergette. Fuss!, biztatták megint az ösztönei. Ám a fejében egy hang arra emlékeztette, hogy Rey úgyis elkapná.

– El akartál szökni – morogta a férfi.

– Kérlek! – könyörgött Silla, és vágyakozva bámult be az erdőbe. – Engedd meg, hogy besurranjak a fák közé… hadd tűnjek el! Elutazom hajóval valahová délre, és ha lesz elég pénzem, gondoskodom róla, hogy megkapd a jutalmadat… megesküszöm rá!

Rey megmerevedett mellette.

– Te vagy az istenek átkozta Eisa Volsik, és magára akarod hagyni Íseldurt?

A levegő kettejük között reszketett Rey dühétől, Silla pedig teljesen összezavarodott tőle. Nem örülnie kellene? Hiszen rábukkant a királyság legnagyobb vérdíjat jelentő körözött személyére! Akkor meg miért olyan dühös?

– Volsik vagy! – folytatta Rey. – Hát nem érted, mit jelent ez?

Bilincset, gondolta Silla. Újabb börtönt. Hogy elveszik tőle a döntés lehetőségét.

– Kérlek! – könyörgött tovább. – Azt mondtad, nem fogsz feladni. Hiszen végtelenül becsületes férfi vagy.

– Itt többről van szó az én becsületemnél – morogta Rey. – És ha te képtelen vagy bölcs döntéseket hozni, kénytelen leszek odakötözni a nyereghez és erővel elvinni Kalasgardéba.

– Kalasgardéba? – Silla teljesen megdöbbent. – Nem akarod a jutalmat?

Rey hallgatott.

– Kalasgarde – ismételte Silla. Megrázkódott a megkönnyebbüléstől. Nem lesz újabb börtön. Nem kell visszamennie a cellába. Mélyen beszívta a levegőt. Aztán hagyta, hogy lassan kiáramoljon belőle. A remegése egy hajszálnyit enyhült, de aztán végül felfogta Rey többi szavát is. – Erővel akarsz elvinni Kalasgardéba?

Rey teste úgy megfeszült mögötte, mint az íj húrja.

– Sok visszataszító dolgot tettem már ezért a királyságért, és még sokat fogok tenni.

– Nem lehetek Eisa – nyöszörgött. Nem kopai börtön várt rá, nem is Valf kommandor, de Rey akkor sem figyelt, nem hagyta, hogy megmagyarázza… – Nem lehetek ő, nem érted?

– Te nem érted! – vágott vissza Rey. – Emberek haltak meg azért, hogy megvédjék a családodat. Ivar megkereste a Volsikok minden támogatóját, és a lehető legaljasabb módon végzett velük.

Sillát égette a bűntudat.

– Kérlek! – könyörgött. – El kell hagynom ezt a szigetet. Ez az egyetlen módja annak, hogy megállítsam azt a vérontást, ami a nyomomban jár.

– Vagy akár ki is állhatnál a népedért – ellenkezett Rey. – Hát nem tudod, mit jelentene rengeteg ember számára, hogy életben vagy? Micsoda reményt adhatnál nekik?

– Hogyan? – kiáltott Silla. – Hát nem érted, hogy Silla is alig bírok lenni? Hogyan lehetnék Eisa?

– Én semmit sem értek, csak azt, hogy gyáva vagy.

Silla pontosan ettől tartott: ez a név leláncolja őt, olyasmivé változtatja, amit mások kihasználnak. Máris megfosztották a döntés lehetőségétől, és az éntudata kezdett szertefoszlani.

– Pont olyan vagy, mint Jonas, megfosztasz a döntés lehetőségétől. – Érezte, hogy Rey megrezzen, de folytatta: – De azt mondtad, Kalasgardéba viszel, nem Sunnavíkba, vagyis nem a jutalmat akarod. Akkor miért? Mi ezzel a célod? Miért csinálod?

Érezte, hogy a férfi megválogatja a szavait. A fogai között préseli ki őket.

– Mert minden rendes ember meghalt, én viszont életben maradtam. Tartozom nekik és a haláluknak. Tennem kell azért, hogy ne legyen értelmetlen.

– Jonas is pont ezt mondta. – Silla hangja megremegett. – Azért adott át a klaernaroknak, hogy Ilías halála ne legyen értelmetlen.

Rey megmerevedett, levegőt is alig mert venni.

– A kettő nem ugyanaz.

– Tényleg? – Silla haragra gerjedt, de megkönnyebbüléssel töltötte el a tudat, hogy félelmen kívül mást is képes érezni. – Vagy igazából ez csak egy ürügy, amivel az erőszakos férfiak a lelkiismeretüket nyugtatják meg?

– Ne tegyél úgy, mintha tudnál rólam bármit!

– Hogyan is tudhatna bárki bármit rólad, Reynir Galtung? – fröcsögte Silla. – Aki mindenkitől őszinteséget követel, de ő maga semmit sem árul el? Askaborgot nem őrzik úgy, mint te a titkaidat!

A levegő elnehezült a feszültségtől.

– Nem fog sokáig zavarni már a jelenlétem – közölte Rey. A hangja hideg volt, teljesen érzelemmentes. – Ma este megérkezünk Istrébe. Te ott fogsz bujkálni. A harcosok, akiket idehívtam, tisztességesek. Rendes, megbízható embereknek fognak átadni, akik pontosan tudják, mit tegyenek veled.

Mit tegyenek velem? Silla a fogát csikorgatta. A harag a gyomrában kavargott, égette a végtagjait. Kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de aztán mégsem mondott semmit, mert Rey folytatta:

– Vad lények élnek ebben az erdőben. Jobb lesz, ha csendben maradunk.

Silla visszapislogta a könnyeit. Próbálta összeszedni a bátorságát, de csak Kalasgardéra bírt gondolni.

Ott sem vár rá más, csak egy újabb hideg cella.

3. FEJEZET

Sunnavík, Askaborg-kastély

Saga Volsik feketébe öltözött a medveisten szertartására, amelyen már több mint egy hónapja most először vett rész. Igazából praktikus választás. Habár valószínűleg fölöslegesen aggódik, a mosóthrallok mostanra elég ügyesen ki tudják venni a vért a királyi család ruháiból.

A komornája a haja egyik oldalát az urkaiak bonyolult mintája szerint fonta be, Saga pedig a kedvenc téliszárny brossával tökéletesítette a hatást. Ha vért kell adnia a medveisten kedvéért, akkor legalább közben azt viselje, amit akar.

Most Yrsa hercegnő mellett ült Ursir házában, miközben a király kegyeit élvező nemesek sorba álltak a heti vércsapoláshoz. A terem fényben úszott dacára annak, hogy nem voltak ablakai. A helyiséget a központi oltárt körbevevő tűzkosarak világították meg és melegítették fel, az aranylemezekkel bevont oszlopok pedig visszaverték és felerősítették a fényüket.

Saga unalmat mímelt. Legbelül azonban széthullott. Egy hónapig sikerült elkerülnie ezt az egészet: a tömeget, a látványosságot, a helyzet tehetetlenségét. Saga úgy érezte magát, mint egy pórázra vert állat, akit közszemlére tettek.

Nézzétek, milyen szépen ül! Nézzétek, milyen szépen vérzik! Milyen pompás játékszer!

Saga ujjai rángatóztak, a szénceruzáját és a rajztábláját kereste, kétségbeesetten vágyott rá, hogy megnyugtathassa az egyre feszültebb idegeit. Már napok teltek el azóta, hogy kihallgatta Alfson maester meg Signe beszélgetését, és rájött, hogy Eisa, a húga, akit az elmúlt tizenhét évben halottnak hitt, életben van. Habár a mostohaanyja tudott róla, ahelyett hogy szólt volna neki, már hónapok óta vadászott Eisára. Megdöbbentő felfedezés volt, Sagának még mindig nehezére esett elhinnie.

Miközben telt az idő, és Saga azt várta, hogy lehetősége nyíljon tenni valamit, bármit Eisáért, egyre romlott az idegállapota. Alig aludt. Ködös elmével vészelte át a napokat. Órákat töltött el az Alfson dolgozószobája mögötti rejtett folyosón arra várva, hogy mikor kap el egy újabb fontos beszélgetést, de hiába igyekezett, semmit sem derített ki.

Néha úgy érezte, összecsaptak a feje fölött a hullámok, az elméje olyan volt, mint egy túltöltött pohár, amelynek az oldalán csorog le a tartalma. A végén már semmi másra nem volt képes, mint fogni a szénceruzáit meg a pergameneket és csak rajzolni, rajzolni meg rajzolni. Ez volt az egyetlen, ami valamelyest visszaadta az elméje nyugalmát, és ami teljes mértékben kimenekítette a gondolatai fogságából.

Most azonban nem volt lehetősége rajzolni. A tekintete legalább tizedjére siklott végig a termen, megfigyelt minden egyes ajtót Ursir házában. A főbejáratot. A főgodi ajtaját. A csapóajtót az emelvény végében heverő szőnyeg alatt – persze lehet, hogy azt már bedeszkázták.

Újra meg újra felsorolta fejben ezeket a kijáratokat, emlékeztette magát, hogy biztonságban van. Nem esett csapdába. Mégsem tudta lerázni magáról a zsigeri vágyat arra, hogy elmeneküljön a lakosztálya nyújtotta biztonságba.

Lüktető szívvel jobbra nézett, ahol Yrsa hercegnő ült. A smaragdzöld ruhája éles ellentétet képzett a norvalandi fehérarany hajával és a világos bőrével. A hátát kihúzta, az ajka szemérmes mosolyra görbült, a barna szeme csillogott, mintha sehol máshol nem lenne szívesebben. Saga kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit a mostohatestvérének – el akarta nyomni azt a furcsa feszültséget, amely mostanában támadt közöttük –, ám nem találta a szavakat. Úgyhogy inkább a vérfoltos oltárkövet bámulta a terem elejében.

Azt mondták, a medveisten a vérből szerzi az erejét. Ezért küzdöttek olyan erőszakosan az urkai harcosok a csatában. Minél több vért veszítettek, annál nagyobb dicsőségre számíthattak. Ám más, kevésbé dicsőséges módszerekkel – önmaguk vagy mások tulajdonának a feláldozásával – is elnyerhették Ursir áldását. A gazdák gyakran levágták a legszebb jószágukat Ursir tavaszi ébredése alkalmával, hogy ezzel biztosítsák a tenyészidőszak sikerességét, az urkai harcosok vezetőinek némelyike pedig emberáldozatot mutatott be, megölte a legerősebb thrallját a csata előtt. Ám az átlagember számára a vércsapolás volt a legkönnyebb módja annak, hogy elnyerje Ursir kegyeit.

Istenek, Saga képtelennek érezte erre magát. Biztonságba kellett jutnia, vissza kellett mennie a lakosztályába. Felállt a székéből készen arra, hogy kimeneküljön a teremből. Ekkor azonban belépett Signe királyné a hat társalkodónőjével, és ezzel Saga a távozás minden esélyét elveszítette. Zsibbadtan visszaereszkedett a székébe, megadta magát a sorsának. Kénytelen lesz elviselni az elkövetkezőket: fel kell hajtania a tunikája ujját.

– Ursir örvendezni fog, hogy láthat téged, Saga úrnő – üdvözölte egy női hang.

Saga azonnal felismere Geira úrnőt. A főgodi jámbor új felesége volt Signe egyik legfőbb bizalmasa, és a szemében csillogó szánalomtól Sagának most erőszakos vágyai támadtak. Ehelyett azonban csak kurtán biccentett.

– Igazán gyönyörű, hogy felismerted a hibáidat, és lépéseket teszel a helyrehozataluk érdekében – folytatta Geira, a nyakában lógó kulcscsomót babrálva. Az őt körbevevő társalkodónők helyeslően kotyogtak.

– Drága Saga! – csendült fel a királyné hangja. A nők szétváltak, ő pedig átlépett közöttük, a tejszőke haja tetején a vaskarmokból készült koronája ült. Saga felállt, és a királyné iránti hódolata jeléül lehajtotta a fejét. Signe megfogta Saga kesztyűs kezét, aztán finoman megsimogatta. – Kikértem a főgodi bölcs tanácsát az ügyedben.

Saga szíve zakatolt.

– Úgy véli, egy újabb vércsapolás segíthetne meggyógyítani az… idegeidet. – Signe társalkodónői bólogattak és helyeslően mormoltak, a leghangosabban Geira úrnő.

Hát persze hogy a vér a válasz. Kedvetlenség? Vércsapolás. Eltörted a lábujjadat? Vércsapolás. Támad a pestis? Egyértelműen vércsapolás.

Saga kifejezéstelenül bólintott. A királyné a lányához lépett, a kezébe vette Yrsa arcát.

– A zöld jól áll neked, édes kislányom. – Signe szeretetteljesen megcsókolta Yrsa két orcáját.

– Köszönöm, anyám.

Signe leült a lánya melletti székbe, a társalkodónői pedig a háta mögötti sorban foglaltak helyet.

Saga visszanyelte az égető féltékenységét. Hálásnak kellene lennie, amiért a királyné érdeklődést mutat az egészsége iránt. A nevelőanyja zavarba ejtette. Kemény volt, könyörtelen, ugyanakkor néha odaszórt elé néhány morzsányi gondoskodást, Saga pedig olyan mohón csapott le mindegyikre, mint az éhező kutya.

A teremre csend telepedett, amikor belépett Óriás Thorir, bejelentve a király érkezését. A bozontos vörös szakállú és félelmetesen magas harcos minden társaságban magára vonta a figyelmet. Ám Ursir házának pislákoló fényében valahogy még a szokásosnál is hatalmasabbnak tűnt.

Thorirt Vasszívű Ivar király követte. Habár Ivar majdnem egy arasznyival alacsonyabb volt Thorirnál, az egész terem érezte az erőteljes jelenlétét. A vállig érő szőke hajába ősz tincsek keveredtek, a szakállát kettős urkai fonatba rendezték. A hideg, kemény szeme elégedetten csillogott, amikor meglátta Sagát.

Saga mocorgott, elkapta a pillantását. Mindig kényelmetlen érzése támadt a király tekintetétől. Nem kéjsóvárnak érezte, inkább… mohónak. Mintha egy olyan ékkövet nézne, amelyet a kincsesládája számára szerzett.

A királyt Bjorn herceg, Saga jegyese követte. Tizenhárom évesen – a menyasszonyánál kilenc évvel volt fiatalabb – máris utolérte magasságban az apját, de vékony volt, és esetlenül lépkedett Ivar után. A vörös tunikája pont úgy nézett ki, mint az apjáé, a szőke haját is hasonlóan hordta, és mindenki biztosra vette, hogy ha eléri a nagykorúságot, az apja kiköpött mása lesz. Saga nem haragudott rá a helyzetükért, hiszen a fiúnak sem volt több szava az eljegyzés kérdésében, mint neki. Ám óvakodva figyelte őt, és miközben Ivar egyre mélyebben belevonta az ügyeibe, Bjorn arca megkeményedett, a tekintete egyre hidegebb lett. Sagának óriási erőfeszítésébe került nem arra gondolni, milyen ember lesz a jövendőbelijéből.

Ám úgy maradt életben egészen mostanáig, hogy az ő elvárásaikhoz igazította magát, így hát mosolyt kényszerített az ajkára, amikor a vőlegényére nézett.

A herceg után beözönlött a király kíséretének többi tagja: a savanyú ábrázatú, megtermett alakok, és leültek a harcosok számára fenntartott részen. Az utolsó alak ismerős bicegéssel ballagott be a terembe, és ahogy a fény az arcára esett, Saga gyomra hevesen összerándult. Vékony, kegyetlen szeme volt, széltől kicsípett, vörös bőre és hosszú, őszülő szakálla. Saga erővel visszafordította a szemét az oltárkőre, próbálta elcsitítani a szíve vad zakatolását.

Magnus Hansson visszajött Reykfjordból.

Saga nem mert odanézni, de a szeme sarkából követte a Szívfalót, amint leült Ivar király jobbjára, és a két férfi lehajtotta a fejét, csendesen társalogni kezdtek.

Saga fejben elismételte a kijáratokat. A főbejárat. A főgodi ajtaja. A csapóajtó a szőnyeg alatt.

Szerencsére a főgodi még azelőtt megjelent, hogy Saga teljesen elveszítette volna az önuralmát, és futásnak eredt volna. Bő, barna köpenyt viselt, a fény megcsillant az arannyal bevont medvecsonton a nyakában. Körbevették a tanítványai, az egyik egy aranyozott ketrecet cipelt, a másik egy megkötött kecskét vonszolt. A beszélgetés elcsendesedett, miközben felmentek az emelvényre vezető lépcsőn. A kecske hangosan visított, a patáival a földbe fúrt.

Thorir felállt, könnyedén felkapta az állatot, és rátette az emelvény tetején heverő kőlapra, aztán visszatért az ülőhelyére. A segédek odarohantak az oltárkőhöz, és leszorították a kecskét, miközben a főgodi szembenézett a tömeggel, és a köpenye redői közül előhúzta a szertartásokon használt tőrét.

– Ursir, istenek istene, felajánljuk tiszteletedre a legkiválóbb jószágaink vérét.

Gyors, véres szertartás volt. A godi halkan mormolt, miközben elvágta a kecske nyakát, a vérét összegyűjtötte egy aranyedényben, majd ráöntötte az oltárkőre. Aztán elismételték a folyamatot a ketrecből kivett galambbal.

A főgodi elkezdte a prédikációt, a szavak azonban nem jutottak el Sagához. Csak az oltárkövet bámulta, a vérfoltos felszínébe vájt rúnákat. Azt mesélték el, hogyan győzte le Ursir a holdkutyát, megszerezve ezzel magának a Nagy Erdőt, aztán elvette magának a farkasszörny feleségét. Saga akaratlanul is azokra gondolt, akiket megtámadtak és legyőztek az urkaiak, akiknek elvitték a lányait. Az erőszak végtelen áramlatába keveredtek, amelyet a medveisten áldása iránti sóvárgás szított fel. A vérontás kényszerűsége. A rablásé.

A főgodi hangja végül elhalt, és a harcosok mind felálltak, hogy részt vegyenek a vércsapoláson. Ám az Isten Szószólója ekkor felemelte a kezét, és elnyomta a feltámadó beszélgetések zaját. Saga gyomra görcsbe rándult az idegességtől.

– Mielőtt hozzákezdenénk, úgy hallottam, hogy Ursir egyik lánya megrendült egészségi állapotban jött el hozzánk. Saga úrnő, kérlek, csatlakozz hozzám az emelvényen, hogy lássam az arcodat.

Saga teste bizsergett, miközben a teremben minden szem felé fordult. A pillantások mintha savat öntöttek volna rá, égették a bőrét, felolvasztották a csontjait. Saga nyelt egyet, és talpra emelkedett. Előrelépett. Nem érezte a lábát, gondolkozni sem bírt. De tette a dolgát. Felment az emelvény lépcsőin. Leült a székbe. Végignézett azok arcán, akik vagy sajnálták, vagy a halálát kívánták.

A főgodi előtte állt, sötét szeme az ő arcát fürkészte. A zömök ujjai a bőrét bökdösték, ide-oda forgatták a fejét. Megszorította Saga állát, kinyitotta a száját, és a nyelvére nézett.

– Csakugyan az történt, amire számítottam – közölte a tömeggel. – Tisztátalanság gyülekezett a testébe, az egészségéből táplálkozik. – A teremben érdes hangú suttogás támadt. – Erős vércsapolást írok elő, hogy megtisztuljon a vére, és elnyerje Ursir áldását.

Saga legszívesebben felpattant volna a székből, és kirohant volna a teremből. Ám mindenki őt nézte, a főgodi pedig fenyegető arccal felhajtotta Saga tunikája ujját.

– Ó! – mondta olyan hangosan, hogy a teremben mindenki meghallja. – Begyógyult a vénája! – Felrántotta Saga karját, szükségtelen lelkesedéssel megmutatva a könyökhajlatát a tömegnek. A jelenlévők egy emberként kaptak levegő utána, ahogy a nemrégiben begyógyult heget nézték. – A gyenge hite bizonyítéka! Nézzétek, mi származik az elzárkózásból: betegség. Amit Ursirnak adunk, tízszeresen fizeti vissza!

A vér Saga fülébe tolult.

– Már látom. A helyzet sokkal rosszabb, mint hittem – mondta a főgodi. – Attól tartok, meg kell változtatnom a receptemet. Rendkívüli vércsapolásra van szükség.

Saga minden erejével igyekezett nem arra gondolni, ez mit jelenthet. Nem számított, mi a véleménye a kérdésről. Rendes, engedelmes lánynak kell lennie, aki azt teszi, amit mondanak neki. Ám legbelül visított és rugdalózott. Ahogy az állatok, ő sem magától adta a vérét, elvették tőle.

Amikor az egyik segéd odalépett, Saga elrejtőzött az elméje bugyraiba.

Nem volt jelen.

Egyáltalán nem. Saga a kertben rohangált, a húga mögötte visítozott. A sövényről madarak csiripeltek, a friss növényzet illatától elnehezült a levegő. Eisa körbe-körbe-karikába forgott, és elesett.

– Tessék! – mondta a godi, miközben Saga könyökhajlatába fájdalom hasított.

Behunyta a szemét, és máris a hasán feküdt a könyvtárban, magas polcok között, amelyek egészen a gerendákig emelkedtek. A tűz halkan pattogott a kandallóban, egy macska Svalla királynő ölében hevert.

– Még egy kupával – mormolta a godi.

Saga szempillája remegett, a tekintete megakadt a megcsillanó aranyon: az aranyozott tálon, amelybe lassan belecsorgott az ő életereje.

– Még egy kupával.

Harag és bírálat karcolta a bőrét. Őt nézték, várták, hogy összeomoljon. Nem tudták, hogy már régen megtört? Elvették tőle a családját, a kastélyát, a királyságát, most pedig a vérét is. Mi maradt meg neki? Ha azt megtalálják, nyilván elveszik.

Eisa. Fellángolt benne egy eltemetett parázs. Eisának szüksége van rá. De már a negyedik – ötödik? – kupa vért vették tőle, és vele elszivárgott a harci kedve is.

– Sápadt – mormolta a segéd.

– Még egy kupával! – vakkantotta a főgoti.

…Csak magának köszönheti, áramlottak valaki gondolatai.

…Vérrel kell fizetnie, mint a családjának, tette hozzá valaki más.

…A büntetése minden egyes pillanatát megérdemli…

A szavak Saga koponyájában lüktettek, arra figyelmeztették, hogy az elméje védőfalai leomlottak, és a tömeg gondolatai szabadon beáramlottak mögé. Egyszerre csak egy vagy talán két embert bírt elviselni az érzékelésével, annál többet nem.

Még több gondolat támadt rá. Saga tudta, hogy vissza kell állítania a védőfalait, muszáj kordában tartania az érzékelését. Elkapta a szétfoszlott szálakat, és satnya gátat szőtt belőlük. Meg kell elégednie ennyivel, többre nem volt képes.

A terem megdagadt és hullámzott előtte, a feje oldalra hullt.

– Ez elegendő lesz.

Bekötözték a karját, miközben a godi a tömeghez beszélt.

Saga előtt azonban pörgött, forgott, kavargott, csapkodott a világ. Mindenki őt nézte, mindnyájan, miközben felállt. Megbotlott.

A szeme előtt vörös villódzott – Óriás Thorir szakálla, aki ugyanis felkapta őt, és levitte az emelvényről. A tömeg mormolt, a tűz pattogott, a szíve pedig egyre csak dörömbölt. Túl hevesen, túl gyorsan. Aztán visszaültették a székébe.

– Ügyes voltál – suttogta Yrsa.

Saga pislogott, visszanyelte a nevetését. Ügyes volt. Ügyesen vérzett. Olyan engedelmes volt, mint ahogy az egy ügyes kis rabhoz illik.

Miközben azonban minden kavargott előtte, látta önmagát meg Yrsát kislányként, amint a kertben játszottak, és a királyi erdőben lovagoltak a pónijukon. Egy ideig szinte mintha testvérek lettek volna. Mostanra viszont csak a távolság maradt.

…Az én Kismedvém olyan magas lett…

Saga gerincén végigfutott a hideg. Signe… az ő Kismedvéjének nevezte Bjornt. Saga szellemi védőfalai még mindig nem voltak érintetlenek, és úgy tűnt, Signe gondolatai beszivárognak a réseken.

…és hamarosan megnősül. Nagyon remélem, hogy időben helyreállíthatjuk Saga egészségét. Folyton az jár a fejemben, a megfelelő testvért választotta-e Ivar. A szőke haj egyértelműen nem az erő jele…

Saga összeszorította a kezét, az érzékelése kitágult, Signe felé nyúlt…

…és Eisa ellenállónak bizonyult. De majd meglátjuk, hogyan boldogul a Farkasetetőkkel. Ez lesz ma az első dolgom, a levél…

Saga élesen beszívta a levegőt, a védőfalai hirtelen összeomlottak, a fejébe pedig betört az összes gondolat a teremből. Hangos volt, a zajok kakofóniája szinte lehetetlenné tette, hogy elkapja a foszladozó szálak szélét, és újra megszője a korlátot.

Valahogy mégis sikerült.

A pillantása a kezére esett, a fejében Signe gondolatai kavarogtak. A Farkasetetők. Egy levél. Ma.

Elkezdődött a vércsapolás, a harcosok és a hívek átkanyarogtak a termen. Saga a helyén maradt, az elméje lassan elkezdett kitisztulni. A parázs a mellkasában még erősebben izzott, szétáradt benne a remény. Napok óta várt, és most végre megkapta a lehetőséget.

Meg kell állítania Signét, el kell fognia azt a levelet.

Miközben a vércsapolás folytatódott, Saga arcán kábult mosoly terült szét.

4. FEJEZET

Rögtön azután, hogy eljött Ursir házából, Saga a solymásztorony felé indult. Askaborgnak volt egy központi vártornya, ahonnan négy szárny ágazott ki, alatta pedig alagutak labirintusa terjedt szét. Amikor Ivar király elfoglalta az épületet, a Volsik család hűséges támogatóit mind egy szálig kivégezték, beleértve a személyzetet is. Arról viszont a királynak fogalma sem volt, hogy Askaborg labirintusrendszerének az ismerete velük együtt enyészett el. És habár az urkaiak egy részükre rátaláltak, a többségéről egyedül Saga tudott.

Ám egyik alagút holléte sem jutott eszébe, miközben a nyugati szárnyba vezető hideg kőfalak mentén tapogatózott. A szeme előtt csillagok táncoltak, a feje vadul lüktetett a vércsapolás miatt. Lassan jutott át a folyosón, de haladt. Szerencsére nem kellett különösebben tartania attól, hogy találkozik valakivel. Ezt az átjárót Askaborg nyugati szárnyának a mélyén csak arra használták, hogy leveleket szállítsanak a solymásztorony és a főépület között.

Saga a félálomszerű állapota ellenére végigjárta gondolatban a toronyba vezető utat. Át a folyosón. Egészen a lezárt végéig. Aztán átkelhet a régi védőfalakon anélkül, hogy kitenné a lábát a szabad levegőre.

A szíve a normálisnál kétszer gyorsabban zakatolt, miközben próbálta a kevéske maradék vérével ellátni az egész testét. A falak mintha meghajoltak volna, a padlót bizonytalannak érezte a talpa alatt. Ám a kábultsága ellenére sem állt meg.

Ez volt az ő esélye.

Megpihent, nekitámaszkodott a hideg kőfalnak, próbálta kitalálni, mi lehet Signe terve. Vajon egy thrallt vagy egy társalkodónőt küld a toronyba? És ha Saga elfogja az illetőt, és valahogy elveszi tőle a levelet, mielőtt elküldhetné, akkor… akkor mi lesz?

Akkor elolvassa. És elégeti. De az nem jó. Nyilván jelentenék Signének, őt pedig rögtön megbüntetnék. Saga az ajkára harapott, gondolkozni próbált. A szíve zakatolt; le kellene feküdnie egy percre vagy talán egy napra.

Egyik lábat a másik elé. Majd ha odaér, kitalálja. A percek összefolytak, de végül odaért a kanyarhoz. Földbe gyökerezett a lába.

A hosszú, egyenes folyosót ősi kőoszlopok szegélyezték. Ám a lezárt vége korábban vaskos falai helyén most egy kupac szétporladó kő hevert. A szíve zakatolt. A védőfalakban reménykedett, de most egyáltalán nem lehetett megközelíteni őket.

A pillantása a duplaajtóra rebbent. A folyosóra merőlegesen állt az összeomlott falszakasz előtt néhány lépéssel, és Askaborg belső udvarára vezetett. Saga egyre növekvő rémülettel döbbent rá, hogy pontosan oda kell mennie.

Az ajtó mögül zaj hallatszott, Saga pedig a kőhalom felé rohant, elrejtőzött az egyik ősi oszlop mögött.

Az ajtó nyögve kinyílt, és valaki belépett rajta. Egy nő halk dudorászása töltötte be a levegőt. Saga óvatosan kipillantott az oszlop mögül, aztán végignézett a nő halványszürke ruháján és a hosszú, gesztenyebarna fonatain. Lassan leengedte az elméje védőfalait, és hagyta, hogy az érzékelése tapogatózva kiterjedjen.

…Az az új tollszár igazán kiváló. Küldeni fogok egy köszönőlevelet…

Miközben a nő gyalogolt, vas halk csörgése ütötte meg Saga fülét, és azonnal rájött, ki az.

Geira úrnő azokkal a kulcsokkal, amelyeket folyton a nyakában hordott egy láncon.

Saga szíve darabokra tört a mellkasában. Mennyi ideig tartott vajon, amíg ideért? Úgy tűnik, elég sokáig ahhoz, hogy Signe tollba mondja a levelét, és idehozassa a solymásztoronyba. Ami azt jelenti, hogy Sagának alig maradt ideje megállítani. Számolta Geira egyre távolodó lépteit a folyosón.

Amint biztonságosnak érezte, az ajtóhoz rohant. A vasreteszre bámult.

A védőfalat már nem használhatta. Csak úgy tud eljutni a levélhez, ha átszeli a kastély belső udvarát.

Ki kell lépnie a szabadba.

A gyomra forogni kezdett, a szíve olyan hevesen vert, mintha ki akarna törni a mellkasából. Nekidőlt a falnak, fejben Eisa nevét ismételgette, miközben a kesztyűs keze megtalálta a reteszt. Felemelte. Kilökte az ajtót.

Átpillantott a füves udvar felett a toronyra. A szíve most már a torkában dobogott, és olyan hevesen vert, amit korábban lehetetlennek tartott volna. Húsz lépés. Képes rá. Meg kell tennie. De mi van, ha… ha sarokba szorítják? Ha meglátja valaki?

Indulj!, biztatta magát. Biztosan nem tart sokáig kiválasztani a megfelelő sólymot, és egy tekercset kötni a lábára! Ám odafent holló sikoltozott. Azon az öt évvel ezelőtti napon is voltak hollók. Saga érezte a vaskohó szagát meg a tűz füstjét. Hallotta a hús sercegését és a vérfagyasztó sikolyokat.

A bordáit egyre erősebben összeszorította egy láthatatlan kéz.

Téged is oda kellett volna kötni az oszlopokhoz melléjük.

A szíve vadul kalapált, a torony meghajolt a szeme előtt. A kezét a tölgyfa ajtóra nyomta, az arca megrándult, amikor megcsapta a szellő. Képes rá. Ám amikor kinézett az ajtón, meglátta: egyetlen madár repült fel a torony tetejéről a lábán egy tekerccsel.

Saga szíve mélyéről felszakadt egy sikoly, és távolabb bukdácsolt az ajtótól. Meg tudta volna csinálni, elfogta volna azt a levelet, ha az idegei nem hagyják cserben. És most elkésett.

– Eisa! – suttogta, a szeme égett, elhatalmasodott rajta a rettegés. Nem engedhette ki a könnyeit. Nem sírhat.

Saga a szeme sarkából mozgást látott, odafordult. Egy nő kukucskált le rá a toronyablakból. Saga hátrabotorkált, próbálta kikergetni a hollókárogást a koponyájából. Büntetés, visították. Büntetés!

Saga szeme előtt elfehéredett a világ, és a földre rogyott. Lélegezni próbált, de úgy érezte, mintha a mellkasa behorpadt volna. Hogy is gondolhatta, hogy egyszerűen átszeli az udvart, amikor már öt hosszú éve ki sem tette a lábát a szabad levegőre?

Büntetést érdemelsz.

Saga kétségbeesetten kapkodott levegő után, de közben halált látott a horizonton. Vajon megfullad, vagy előbb a szíve adja meg magát? Egyáltalán nem fenntartható ez a heves zakatolás.

Kop.

Pislogva érzékelte, hogy valaki megütögette a vállát.

Kop. Kop.

Koncentrált.

Kop. Kop. Kop.

– Lélegezz! – mondta egy mély hang, a parancsoló tónusa nyugalmat árasztott. Az ütögetés határozottan, egyenletesen folytatódott, Saga pedig megpróbálta azzal megnyugtatni magát, hogy erre az érzésre összpontosította a figyelmét.

Behunyta a szemét, követte az utasításokat, és kétségbeesetten igyekezett lélegezni. A mellkasa fel-le mozgott, ám a rémület nem engedett a szorításából, és a helyiség forgott körülötte.

– Nyugalom. Ne küzdj! Ne állj ellen!

Az ujjak lassú, megnyugtató ritmusban ütögették a vállát. Saga az érintésre figyelt, amíg minden más meg nem szűnt létezni. Csak a finom nyomás létezett, meg a tüdeje kitágulása… az udvar, a hollók és az ő személyes kudarca mind semmivé lett. A levegő lassan visszatért a testébe, a rémület szorítása enyhült a mellkasán.

Amikor tompulni kezdett a szíve vad lüktetése, a kéz felemelkedett a válláról. Mintha minden porcikájának pulzusa lett volna. A mellkasa görcsbe rándult a fájdalomtól. A szeme felrebbent, de a falak még mindig forogtak körülötte. Hol lehet? Hogy jutott ide? És ki ez az idegen, aki lebámul rá? Saga szeme lecsukódott.

– Elestél – mondta a férfi íselduriul, de erős akcentussal. – Vérzel. – Elhallgatott. – Jól vagy, kisasszony?

– Nem vagy valódi – felelte Saga, és még jobban összeszorította a szemét.

– Talán nem értem jól a nyelvedet – mondta az idegen, és zavartan felnevetett. Persze hogy zavarban volt, hiszen teljesen őrültnek hitte őt. – Mondd el, hol sérültél meg? Honnan jön a vér?

Saga megböködte az elméje védőfalait, megdöbbenve látta, hogy máris eltűntek. Az érzékelése szabadon maradt, mégsem hallotta az idegen gondolatainak a nyomát sem. Vonakodva kinyitotta az egyik szemét, és felnézett a férfira. A látóterét táncoló fények töltötték be, ezért nem látta az arcát, csak azt tudta, hogy a testfelépítése olyan, mint a harcosoké.

A szíve megint hevesen kalimpált, az elméje üvöltött, hogy meneküljön el. Veszély! Fuss!

– Én… csak… – Körbenézett kijáratot keresve, a pillantása az udvarra vezető, nyitott ajtóra hullt. – Ajtó – dadogta. – Becsuknád, kérlek? Fázom.

A férfi elment, Saga pedig felállt. Az egyik karjával nekitámaszkodott a falnak, és megtapogatta a haját – jóságos istenek, teljes káosz lett a frizurájából, a fonatai kibomlottak, és szerteszét álltak. Pajzsnak használta az elszabadult tincseket, az arca elé húzta őket, és mögülük pillantott fel a férfira.

Az idegen visszafordult felé, ő pedig most először nézte meg jobban. A bőre kissé lebarnult, a haja sötét volt, és hullámos. Saga tekintete azonban azonnal a csupasz, szögletes állára hullt, meg a sekély gödröcskére a közepén. Furcsán obszcénnak érezte, hogy csupasz állú felnőttet lát. Nem volt olyan sima a bőre, mint Bjorn szőrtelen arcán. Nem, az övé durva volt, és szúrós az apró borostától. Ez egyértelműen egy férfi álla.

Saga a homlokát ráncolta. Íseldurban tisztelték, a férfierő jelének tartották a szakállat.

– Nem íselduri vagy – mormolta.

– Ocsevidno{1} – felelte az idegen egyértelmű türelmetlenséggel a hangjában. – Mondd el, hol sérültél meg!

Saga, te tyúkeszű, ne bámuld már az állát! Pislogott, a tekintetét feljebb emelte. Ez azonban még rosszabbnak bizonyult. A férfi szeme olyan zöld volt, mint a smaragd, sötét szempillák keretezték, a vaskos szemöldökét aggódva összevonta.

Saga a tetőre kényszerítette a pillantását a fejük fölött. Tető. Gerendák. Pókhálók. Rendes, normális dolgok.

– Megsérültél? – kérdezte az idegen, a hangja egyre türelmetlenebb lett.

– Nem – felelte Saga, próbálta újra beindítani az agyműködését. Az előtte álló ember egyértelműen óriási volt. A nő pillantása a falnak nyomott, hatalmas kezéről megint visszarebbent a csupasz állára. Nem íselduri, ami azt jelenti…

– A zagadkai társasággal jöttél?

– Zdrasztvujtye!{2} – felelte az idegen, az átható zöld tekintete Saga bőrét bizsergette.

– Istenek… – mormolta a nő az arcát dörzsölgetve. Jó benyomást kell tenned rájuk, mondta neki Signe. Jó kapcsolatot kell ápolnunk a zagadkaiakkal. Leejtette a kezét. Megpróbált mosolyogni.

– Miért van vérszagod? – kérdezte a férfi, a hatalmas keze végigsiklott Saga vállán, finoman megrázta. A nő pislogva nézett rá. Vérszag? – Vérzel. Hol sérültél meg?

Saga lepillantott. A karjáról csordogált a vér, lecsöpögött a kőpadlóra. Felhajtotta a tunikája ujját, és látta, hogy a kötés kilazult.

– Vért adtam – mondta, és megpróbálta fél kézzel újrakötni. – A medveistennek.

A férfi arckifejezése hűvössé vált.

– Majd én – mondta, és előhúzott egy vászon zsebkendőt. Az egyik keze átcsusszant Saga karja mögött, óvatosan megfogta, közben a másikkal a helyére illesztette az anyagcsíkot. Ügyesen megkötötte. – Na és ott? – kérdezte az ajtó felé intve.

– A vérveszteség – motyogta Saga, próbálta a haja mögé rejteni a pirulását. Istenek, ez rettenetesen megalázó. – K-köszönöm a segítséget.

– Nem olyan volt, mint… – A férfi a homlokára nyomta a kezét, és ájulást mímelt. – Inkább mintha… – kereste a megfelelő szót, de nem találta meg. – Más volt. Bezumije.{3} – Összevonta a szemöldökét, a zöld szeme ettől valahogy még áthatóbb lett.

Saga összedörzsölte a kesztyűs kezét, nem akart a szükségesnél többet elárulni.

– Mondd nyugodtan, kisasszony… – Kérdőn nézett rá.

Saga kinyitotta a száját, hogy válaszoljon. De aztán rádöbbent valamire. A férfi nem tudja, ki ő. Ha elmondja neki a nevét, akkor tudomást szerez arról, hogy Saga a solymásztoronynál járt. Ha pedig a királyné meghallja, gyanakodni fog rá.

– Árlaug – felelte, mert eszébe jutott a komornája. – Köszönöm, uram, a segítségedet.

A férfi elmosolyodott, Saga feje pedig forogni kezdett a pompás látványtól. Lágy, íves ajak. A két oldalán alig látható ráncok. Istenek, a vérveszteség tényleg hatni kezdett rá!

– Rurik vagyok – mondta az idegen gyorsan, és kinyújtotta az óriási kezét. – Kassandr Rurik.

A név valahogy egyszerre lágyan és élesen áradt ki belőle. Saga bizonytalanul a férfi tenyerébe tette a sajátját, pislogott az érzéstől, amely egészen a lábujjáig lekúszott.

– Engedd meg, hogy… – úgy tűnt, a férfi küzd a szavakkal – a szobádba kísérjelek.

– Köszönöm a segítségedet, Rurik nagyuram, de attól tartok, kénytelen vagyok…

A férfi motyogott valamit zagadkaiul, és az erős karjával körbefogta Saga derekát.

– Nem, Árlaug – felelte, a szavai olyan szilárdak voltak, mint a kő. – Nem engedem. Egyedül vagy, és kell valaki, akire támaszkodhatsz.

Saga zsigerei rángatóztak a feszültségtől. Meg kellett találnia a kijáratokat, de az egyetlen lehetősége az udvarra vezető ajtót leszámítva az volt, hogy visszamegy arra, ahonnan érkezett. Ám annyira legyengült a vérveszteségtől és az iménti rosszulléttől, hogy állni is alig bírt, az északi szárnyban lévő lakosztályába pedig egyáltalán nem lett volna képes eljutni. Úgy hajtotta a fejét, hogy a haja a vállára hulljon, elválassza őt a férfitól.

– A konyha – bökte ki, amikor eszébe jutott a kamra végéből nyíló átjáró. – Úgy értem, a konyhában dolgozom, és értékelném, ha segítenél visszatérni oda.

– Szerintem pihenni kell, Árlaug – tiltakozott a férfi, miközben elindult vele a folyosón. – Nem vagy olyan állapotban, hogy dolgozz.

– Köszönöm, hogy aggódsz értem, Rurik – mormolta Saga, és jobban nekidőlt a kemény testnek, mint kellett volna. – A szakács majd főz nekem egy erőt adó levest, és az segít helyrejönni.

– Rendben van – morogta a férfi hallhatóan kételkedve, miközben a nőt maga mellett vezette. – Séta közben mesélj nekem erről a helyről!

– Mit szeretnél tudni? – kérdezte Saga óvatosan.

Elhaladtak egy ablaktalan fülke mellett, egy emelvényről kifényesített gránit mellszobor bámult rájuk dühösen. Saga tudta, hogy a fülke sarkából titkos ajtó nyílik, amelyen keresztül bejuthatna a kastély alatti folyosóba, és nehezére esett legyőzni a késztetést, hogy bemeneküljön az alagút sötét magányába.

– Ki ez a mosolytalan férfi? – kérdezte Rurik.

– Az ott Kemény Harald király, Ivar király apja. Ő uralkodik….

– Norvalandban – mondta Rurik. – Gyakran látogat?

Saga megköszörülte a torkát. Úgy vélte, egy konyhai thrall tudhatja az ilyesmit.

– Legutóbb akkor járt itt, amikor Hávar herceg megszületett. – Elhallgatott. – Két évvel ezelőtt.

– Jól bánnak veled itt? – kérdezte Rurik a nő arcát fürkészve.

Saga elgyengült a vallatás alatt.

– I-igen, uram.

– De ez… – Rurik a karjára mutatott. – Gyakran vesznek vért? Minden dolgozótól?

– Igen. – Saga úgy vélte, nincs értelme hazudni.

– És a… gyámot – folytatta Rurik – gyakran látod?

– Saga úrnőt? – kérdezte Saga, és még erősebben belekapaszkodott a férfi karjába, mivel a folyosó forgott vele.

– Igen.

– Hát… itt lakik. – Saga Rurikot nézte a haja mögül, azon töprengett, miért akart többet kideríteni róla. – Azt beszélik, hamarosan hozzámegy Bjorn herceghez.

Rurik motyogott valamit a bajsza alatt.

– Hány éves a fiú?

– Tizenhárom – felelte Saga.

– És Yrsa princessza?

– Hamarosan tizennyolc lesz, uram. – Átsétáltak a kanyargós folyosókon, Rurik pedig kérdésekkel bombázta őt a különféle kárpitokról, amelyek mellett elhaladtak. Saga legnagyobb bosszúságára úgy tűnt, a férfi kifejezetten beszédes és elég kíváncsi. Mire odaértek a konyhához, Saga minden megmaradt erejét felemésztette, hogy folyamatosan Árlaugnak kellett tettetnie magát.

– Köszönöm a segítségedet, Rurik nagyuram – mondta Saga, és besietett a konyhába, mielőtt a férfi válaszolhatott volna.

Pár percre nekidőlt a kamrafalnak, mielőtt bemerészkedett volna az átjáróba. Nem sokkal később holtfáradtan az ágyába zuhant.

Miután megtöltötte a hasát a konyhából lopott zabkeksszel, érezte, hogy kezd visszatérni az ereje. Ha pihen egyet délután, helyre fog jönni. Ám miközben az álom kerülgette, a felszínre tört az a gondolat, amelyet eddig elnyomott.

A sólyom mostanra jó messzire eljutott észak felé. A Farkasetetők Eisa nyomába erednek, Saga pedig elmulasztotta a lehetőséget, hogy figyelmeztesse. Az esélyét, hogy tegyen valamit.

Húsz lépés lett volna, talán annyi sem. Saga legszívesebben felsikoltott volna. Ököllel akarta verni a falat. Kitépni a haját. Régóta tudta: ahhoz, hogy biztonságban érezze magát, Askaborg falain belül kell maradnia. Öt éve nem lépett ki a szabad levegőre. Ez a hajlam pusztán a lénye része volt, olyasmi, amit megtanult kezelni. Ma azonban, itt és most rádöbbent, micsoda pontosan.

Rácsok nélküli ketrec.

A gyengesége miatt a Farkasetetők üldözőbe fogják venni Eisát. És Saga most már semmit sem tehetett.

5. FEJEZET

Valahol Istrétől keletre

Silla és Rey az ösvényen baktatott, egyre közelebb értek Istréhez. Ahogy haladtak előre, az erdőt pettyező vulkáni kőzetek lassan eltűntek, és a moha között megjelent az északi zuzmó ismerős mintázata.

Rey a nyeregben mocorgott, próbált elhúzódni Silla göndör hajzuhatagától. Abban az órában már vagy tizedjére fordult elő, hogy hiába kereste a megfelelő szavakat, semmi nem jutott eszébe. Azóta nem beszéltek, hogy a nő megpróbált megszökni előle, és ahogy teltek az órák, úgy marta Reyt egyre jobban a bűntudat.

„Pont olyan vagy, mint Jonas, megfosztasz a döntés lehetőségétől.”

A fogát csikorgatta az égető önvádtól, amikor Silla szavai újra a fülében csengtek. Már megint túl keményen beszélt vele. Végigsimította az arcát, azon töprengett, hogyan fordulhatott ki ennyire önmagából. Nem Silla valódi kilétének a felfedezése okozta, hanem az, hogy a nő megpróbált elszökni. Ő pedig rákiabált. Malla cickójára, még gyávának is nevezte őt!

Silla önfenntartó ösztönének a teljes hiánya fellobbantotta a dühét, amikor pedig azért könyörgött, hogy elhagyhassa Íseldurt, olajat öntött a tűzre. Eisa Volsik életben van, de nem érdekli ez a királyság. Ez a felfedezés nem egyszerűen elkeserítette Reyt. Egyenesen felbőszítette.

Ezzel arcul csapta azoknak az emlékét, akik harcoltak – és meghaltak – a családjáért. Silla akaratlanul felszakította az ő egyik régi sebét, és most pont olyan frissnek és fájdalmasnak érezte, mint tizenhét évvel korábban. Mindenki meghalt. Csak ő maradt életben, hogy egyedül keressen kiutat a romok közül. Hogy értelmet találjon az egészben.

Hogy bosszút álljon.

És ennek a nőnek még annyi józan esze sem volt, amivel képes lett volna életben maradni. Ha Reynek kell rákényszerítenie, hogy a saját érdekében elmenjen Íseldur északi végébe, akkor megteszi.

Lovagoltak tovább, de minél közelebb értek Istréhez, Rey annál jobban feszengett. Csak az a tudat tette vajon, hogy miután egy teljes hónapig utazott idáig egészen Reykfjordból, végre eléri a célját? A várakozás, hogy két Véresbárdú testvére nélkül kell elvégeznie ezt a nehéz munkát?

Vagy valami többről volt szó?

Rey már napok óta próbálta kiseperni a fejéből Kopa emlékét. Most viszont semmi másra nem bírt gondolni, csak arra a klaernarra, akit nem sikerült megölnie Kopa rejtett bejáratánál, és aki élve megszökött előle. Az efféle elvarratlan szálakról Rey más körülmények között mindig gondoskodott. De akkor nem volt rá ideje.

Most pedig már késő.

Ahogy Istréhez közeledtek, Rey azt vette észre, hogy folyton hátrapillantgat a válla fölött. Lement a nap, és a felhős ég azt jelentette, hogy a holdfény hiányában még a foszforeszkáló erdei növények is alszanak. Hollók rikoltoztak, a közeli erdőben egy farkas vonított.

– Vadfarkasok? – kérdezte Silla, a teste megmerevedett.

– Lehet – felelte Rey, és a tekintetével végigpásztázta az út két oldalát. – Mivel lóháton vagyunk, nem hinném, hogy ránk támadnak.

Vajon tényleg vadfarkas volt? Rey megmozgatta a vállát, és végigfutott rajta a rossz előérzet furcsa bizsergése. Talán vad lények tekintete miatt nyúlt a tőre után?

Vagy csak mert közeledtek Istréhez, ahol nemrégiben halálos köd és titokzatos lények bukkantak fel, amelyeknek az elpusztítására ideküldték a Véresbárdú Bandát? Igen. Csakis ez lehet az oka ennek a különös idegességnek.

Még néhány percig lovagoltak, aztán elkanyarodott alattuk az út, és megjelentek Istré fáklyafénnyel megvilágított falai. Silla remegett, erősebben maga köré húzta az új köpenyét.

Rey hallgatott, miközben a bezárt kapukhoz ügettek, a fáklyák megvilágították a deszkafalra kitett birkakoponyákat és régi pajzsokat.

Istré.

Zakatolt a szíve. Az északra vezető út már eddig is sok problémát okozott, és a köd legyőzése komoly kihívást fog jelenteni, de eljutott idáig, és ebben a pillanatban csak ez számított.

Silla lecsusszant Lóról, mielőtt Rey megakadályozhatta volna, és odarohant Istré bezárt kapuihoz.

– Ó, istenek… – mormolta, és megrántott valamit.

– Mi az? – kérdezte Rey, Istré védőfalainak a teteje felé pillantva. Hová tűntek az őrök ilyen későn?

Silla teste természetellenesen megmerevedett, és a kezében lévő tárgyat bámulta.

– Hogyan? Miért? – Lassan megfordult a vésett nyírfakéreggel.

Rey tüdejéből hirtelen kiszökött a levegő. A teste súlytalanná vált, az elméje kavargott, miközben a kéregre festett képet nézte. A sorsa szövedéke a szeme előtt foszlott szét.

A saját arca bámult rá vissza.

Alatta pedig Silláé. Azalatt pedig olyan szavak álltak, amelyek beverték az utolsó szöget Rey koporsójába.

JUTALOM

Slátrari: tízezer sóla.

A társnője: húszezer sóla.

Élve kell elfogni őket.

{1} Nyilván.

{2} Üdvözlet!

{3} Őrület.