Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

A köd után, 2019

Ahol a százszorszépek nyílnak, 2020

Copyright © Sienna Cole, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-74-9

Missy

2017. június 16.

Nem sokkal fél tizenegy után

Missy Jonesnak azt ígérték, hogy sztár lesz.

Először 1992-ben mondták, kétéves korában, amikor az édesanyja ráadta a halvány rózsaszín, fodros ruhácskát, melyben bőre csokoládészínűnek tűnt, hosszú, vastag hullámokban aláomló haja pedig feketének, akár az obszidián. Ha képes lett volna akár csak néhány percig is mozdulatlanul megülni a fenekén, egy porcelánbaba-készítő mesterművének hihették volna. Missy azonban hosszú, vékony lábát szélsebesen szedve berohant a nappaliba, és gyönyörűsége teljes tudatában körbeforgott, majd meghajolt az édesapja előtt. Az elismerő bók mégsem tőle, hanem a legidősebb bátyjától, LeBrontól érkezett, aki elragadtatva nyújtotta felé a kezét, hogy játékosan belecsípjen kipirult orcájába: „Belőled még egyszer híresség lesz, itt rohadjak meg, ha nem.”

Aztán néhány évvel később akkor, amikor a mama először vitte el a gospelkórus próbájára. Amióta Missy az eszét tudta, a mama a kórusban énekelt, és nem is volt kérdés, hogy egyszer majd ő is követi a példáját. Eddig csak a templomban látta a huszonhat fős vegyes kart aranyszínű, lila nyakrésszel díszített szatén egyenruhájukban. A szólistát Rhonda Williamsnek hívták, aki egy testes, ébenfekete bőrű, középkorú asszonyság volt sűrű, gyapjas hajjal. A mama azt mondta róla, hogy egy atomerőmű a nő. A hangja mikrofon nélkül is képes volt megtölteni a templom óriási belterét. Rhonda Williams aznap meghallgatta őt. A tekintete komolyan és érdeklődőn tapadt a lányra, miközben énekelt, majd némi megfontolt töprengés után azt mondta: „Született szólista vagy, kicsikém.”

Azt hitte, 2012 fogja elhozni a várva várt sikert. Rhonda Williams rég halott volt, és a mama is. Ő pedig egy szakadt farmerben és egy AC/DC feliratú pólóban állt a Los Angeles-i stúdióban, és a Child In Time-ot énekelte a Deep Purple-től. A zenei alap, amit néhány haverjával rakott össze, saját feldolgozás volt. Egy hátizsákkal repült Kaliforniába, és egy büdös, csótányoktól hemzsegő szuterénben foglalt szállást. Minden pénzét feltette arra, hogy az X-Faktor zsűrije előtt énekelhessen. Persze be volt rezelve Simon Cowelltől, de az ég szerelmére, létezik olyan versenyző, aki nem? Az American Idol első évada óta követte a tehetségkutatókat, és megesküdött mindenre, ami szent: egyszer eléri, hogy Simonnak tátva maradjon a szája. Hát, sikerült. A fenébe is, megcsinálta! A rettegett producer csak ennyit fűzött az előadásához: „Fenomenális vagy!” És kacsintott.

Ahogy menetelt előre a műsorban, adásról adásra felperzselve a színpadot és ámulatba ejtve a közönséget, Missy szinte biztos volt benne, hogy győzni fog. Ha valaki, hát ő mindent megtett a sikerért. Egész Amerika imádta, és a tenyerén hordozta. Legalábbis néhány hónapig. Aztán jött a kijózanító pofon…

Ó, igen, a pofon. Nem is tudta, honnan és miért törnek fel benne ezek az emlékek. Ezek volnának élete legfontosabb pillanatai? Ez lenne az, ami említésre érdemes? Minden más csak elmosódó foltok tánca – vágyakozás, szerelem, gyász, csalódás. Arcok a múltból, intelmek, tanítások… ígéretek. Megannyi ígéret, ami majdnem teljesült, de aztán nem lett belőlük semmi. És valaki, akinek a nevét már nem tudta felidézni, de lüktető fájdalmat okozott a hiánya…

A plafont nézte Los Angeles-i lakásában. Ez már nem a patkánylyuk volt, hanem egy jóval csinosabb kégli West Hollywoodban. Emlékezett rá, hogy egy Dior estélyi simul a testére, és egy valódi gyémánt lóg a nyakában. Menny és pokol! Nem értette, miért bámulja a nappali fantáziátlan mennyezeti lámpáját, és ettől zavarba jött, majd elkapta a nevethetnék. De nem igazán tudott nevetni, az arca nem engedelmeskedett.

Kusza gondolatai visszataláltak élete kimagasló pillanataihoz. Valamiért különösen fontosnak tartotta, hogy felidézze magában, amikor csak egy karnyújtásnyira volt a beteljesedéstől, mintha bizonygatni akarná, hogy nem küzdött feleslegesen. Én mindent megtettem, bassza meg! Mindent! Vajon számít ez bármit is? Találhat benne értelmet, megnyugvást?

Fáradtnak érezte magát. A lámpabúra kiúszott a látóteréből, és a fehér falak szürkülni kezdtek. A magány súlyos kőtömbként szakadt rá. Félelem kezdett utat törni magának valahonnan a gyomra tájékáról, de a dühe erősebb volt. Mama, LeBron, Rhonda Williams és Simon Cowell: elmentek ti a jó büdös francba! Mind hitegették, hazudtak neki, aztán egyedül hagyták. Teljesen, végérvényesen egyedül.

Azt ígérték neki, hogy sztár lesz. De most, három nappal a huszonhetedik születésnapja után… halott volt.

Aznap este

2017. június 16.

Hat óra körül

A Sunset Boulevard-on nagy volt a forgalom, és a hőmérséklet még mindig harminc Celsius-fok körül stagnált. Missy kikönyökölt a metálkék Maserati sportkocsi ablakán, és hagyta, hogy a langyos menetszél körbenyalja fedetlen karját.

Amikor öt évvel ezelőtt Los Angelesbe érkezett, a város mérete és óriási kontrasztjai lenyűgözték. A szinte felfoghatatlan gazdagság és a nyomor, a csillogás és a mocsok itt kéz a kézben járnak. A rongyos csavargó és az országot irányító pénzember, az elvonási tünetektől reszkető, kuncsaftra vadászó prosti és a körülrajongott világsztár mind ugyanazt a levegőt szívja. Ez egy gigantikus olvasztótégely, amiben feloldódik és megváltozik minden, amit a világról gondoltál.

Azt tartják, L. A.-be azért jön az ember, hogy megcsinálja a szerencséjét. Valakinek sikerül, valakinek nem. Missy egy hátizsákkal, két váltás ruhával és némi készpénzzel szállt le a repülőről, most pedig egy Christian Dior estélyit és egy Gucci által fémjelzett tizennyolc karátos fehérarany, gyémántberakásos nyakláncot viselt. Na és egy Manolo Blahnik szandált. Ha valaki ránézett, azt gondolhatta: ez a lány révbe ért. És valóban, utánozhatatlan érzés volt végigsimítani a diszkréten elrejtett márkajelzésen, tudván, hogy közel kétezer dollárnyi mélyvörös selyem suhan át az ujjai alatt. De hogy révbe ért-e?

A szeme sarkából Davidre pillantott. A legtöbb nő megegyezne abban, hogy főnyeremény a pasi. Magas és kisportolt. Arcát világoskék, nyílt tekintet uralta, és a kamaszkori fogszabályozás remekeként tündöklő mosoly. Szőkésbarna, dús hajában már megjelent egy-egy ezüst szál, ám ez csak növelte a sármját. Missy megtanulta, hogy a tökéletesre csiszolt külső sokszor jár együtt felszínességgel, ám David esetében ez nem volt igaz. Az együtt töltött öt hónap hosszú beszélgetései során kiderült számára, hogy a férfi sokkal több, mint gazdag szépfiú, aki sikeres jogászkarriert tudhat magáénak egy nagynevű befektetési vállalatnál. David érzékeny volt, és kedves, gyengéd és figyelmes, játékos és néha már-már gyermekien bájos. Nem állt elő semmilyen undorító fétissel, nem kokózott, és nem bánt úgy vele, mint egy kiegészítővel. Csupán egyetlen, egyszerű emberi igénye volt: hogy szeressék.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a férfi, miközben visszasandított rá. – Még visszafordulhatunk…

– És mit mondanál?

– Hogy megtámadott egy ronda gyomorvírus. Nem lenne több kérdésük…

Missy visszafogottan kuncogott. Érezte, ahogy a mellkasában duruzsoló izgalom egyre inkább idegességgé alakul. Ő ragaszkodott ehhez a partihoz, Davidnek sosem volt kedve hozzá. Azt mondta, hattól kilencig unalmas lesz, utána pedig undorító. A lány el tudta képzelni, bár még nem járt efféle estélyen. Sok helyen megfordult az utóbbi években, de egy ilyesfajta eseményre egyedül nem juthatott volna be.

– Ez egy zárt körű kiállítás – magyarázta David korábban. – Most mutatják be először egy festőnő új sorozatát, és néhány igazán gazdag és igazán arrogáns seggfej körbeszimatol, hogy mennyit is érnek a képek.

– És mennyit érnek? – érdeklődött Missy.

– Azt még nem lehet tudni. De Laura mindent el fog követni, hogy a csillagos égig szökjön az áruk.

– Laura?

– A sógornőm. A bátyám felesége.

– Sosem beszéltél még a családodról.

– És ha ez nem véletlen? – kérdezte David némi habozás után.

Missy órákon át képes volt a családjáról és a gyerekkoráról anekdotázni. Öt báty között nőtt fel egy baptista prédikátor apa és egy tanítónői hivatását házimunkára és gospelkórustagságra cserélt anya lányaként. Ez kifogyhatatlan tárházát jelentette a fordulatos, olykor vicces és kedves, máskor drámai történeteknek. David azonban egyetlenegyszer említette meg, hogy van egy testvére, és ezzel rövidre is zárta a témát.

– Hol lesz a parti?

– A Benning-rezidencián.

– Ah, a Benning-rezidencián! Szóval a bratyód lepukkant kis szükséglakásában – csipkelődött Missy.

– Ühüm.

– Muszáj elmennem. Szeretném látni, ahogy a világ urai atomrészegre isszák magukat, miközben műértőt játszanak valami érthetetlen mázolmány előtt, aztán belehánynak a virágágyásba.

– Konkrétan ezek a napirendi pontok – helyeselt a férfi.

Most, ahogy a keskeny, kanyargós utcákon kapaszkodtak felfelé a Santa Monica-hegységben, Missy elbizonytalanodott. Ismét lopva Davidre nézett. A férfi arca gondterheltnek tűnt. Tegnap éjjel szeretkeztek, és David először mondta ki a bűvös szót. Csak úgy kicsúszott a pillanat hevében, aztán ott maradt a levegőben. Fölöttük lógott, mint egy dagadt esőfelhő. Missy felelni akart, de nem jött ki hang a torkán, ezért inkább úgy tett, mintha elaludna. Arra gondolt, hogy nem kéne idejönnie, nem kéne ezzel a hülye kiállítással túlfeszítenie a húrt. De hát, ha valamihez nagyon értett, az a húr túlfeszítése volt.

A Benning-rezidencia Bel-Airben, a Bellagio Roadon állt. Missy korábban csak online luxusingatlan-katalógusokban látott ilyesmit, amikor kíváncsiságból sztárotthonokra vadászott. A neoklasszicista villához hosszú, sűrű sövénnyel szegélyezett, térkövezett felhajtó vezetett fel. A narancsos fényárban úszó ház már messziről világított; a lassan a horizontra ereszkedő nap élénklilává varázsolta fölötte az égboltot. Az összhatás már-már giccsesnek hatott, akár egy romantikusnak szánt tájkép a szuvenírbolt képeslapján. David a kültéri parkolóba hajtott, ahol egy tucatnyi autó is elfért. Most majdnem minden helyet elfoglaltak a vendégek; Davidnek be kellett préselnie a sportkocsit egy terepjáró és a sövény közé.

Missy magára terítette az estélyihez készült, megegyező színű stólát, majd megvárta, míg a férfi kinyitja neki az ajtót. Hirtelen túl merésznek érezte az öltözékét. Arra gondolt, hogy a mélyvörös selyem szinte ordítani fog a szolid pasztellárnyalatok között, és azonnal egyértelművé teszi, hogy nem tartozik ide. Talán a hátára omló sűrű, fekete hajzuhatagból is készíthetett volna inkább egy visszafogott kontyot.

– Ne aggódj, nem esznek meg – lökte oda szórakozottan David –, csak megkóstolnak.

A lány legszívesebben maszkot húzott volna az arcára. Jó nagy marha vagy, Missy Jones – korholta magát. Megtorpant, és az ujjai egy kicsit erősebben markoltak a férfi karjába. Elképzelte, amint belép azon az ajtón, és… De hát ő vágyott annyira ide, nem igaz? A gyomra gombostűnyire zsugorodott.

– Oké – biccentett –, nézzük meg azokat a flancos képeket!

Frakkba öltözött ajtónálló fogadta őket, majd megkereste a nevüket a vendéglistán. Pontosabban csak Davidét, aki mellett ő mint „plusz egy fő” szerepelt.

– Ismerem a járást, köszönöm – intett David, majd bevezette a lányt a hallba, amely már megtelt emberekkel. Missy végigfuttatta a tekintetét a fehér márványoszlopokkal, aranyozott stukkókkal és a mennyezetről alácsüngő, hatalmas kovácsoltvas csillárokkal díszített tágas helyiségen. Egy múzeumban érezte magát. Valahonnan, egy távoli sarokból halk jazz-zene szólt, a terem közepén pedig hat letakart állvány sorakozott, egymástól pontosan megegyező távolságra.

Missy a társaságot tanulmányozta. Vegyes közönség gyűlt össze: az átlagéletkor negyven körül lehetett. Milliárdos pénzemberek, művészek, és – a kinézetük alapján ítélve – néhány feminista élharcos is szerepelt a meghívottak között. A ruhája valóban kihívónak számított ebben a közegben, és fel is keltette a többiek figyelmét. A férfiak és a nők egyaránt megbámulták – más-más okból. Előbbiek izgalmas vizuális élményt láttak benne, utóbbiak pedig nem értették, mit keres itt. Fájóan nem illett ebbe a miliőbe, és amikor a lányban ez tudatosult, zavartan behúzódott egy márványoszlop mögé.

– Tessék – nyújtott át neki a férfi egy pohár pezsgőt, amit épp az imént kapott le egy arra haladó pincér tálcájáról. Missy hálásan pislogott, majd belekortyolt az italba.

Ekkor elhallgatott a zene. Egy nő vált ki a tömegből, és az állványokhoz lépett. Missy egy pillanatra megdermedt. A nő gyönyörű volt. Olyan jelenség, akit a férfiak csak nagyon szűk rétege mer egyáltalán megszólítani. Éteri lényéből kifinomult elegancia és báj áradt. A sötétkék estélyinek és a rafinált világításnak hála, vállára engedett szőke haja szinte világított.

– Egy különleges pillanatnak lehetnek ma tanúi – emelte a szájához a mikrofont, és a beszélgetés moraja lassan elhalt. – Olyan korban élünk, amelyben rengeteg tehetséges művész kap lehetőséget, de valódi kiválóság csak elvétve akad. Azokra gondolok, akik elég bátrak és vakmerőek, hogy elmondják az elmondhatatlan történeteket. Akik elég bátrak és vakmerőek, hogy feltépjék a sebeket, és belenyomják ujjukat a sajgó húsba. Akik a fülünkbe ordítják az igazságot akkor is, amikor hazugságba akarjuk ringatni magunkat. Prométheuszi alakok ők, akik elhozzák nekünk a tüzet. Mit kezdünk a tűzzel? Eloltjuk, nehogy megperzseljen, vagy belenézünk a fényébe? – A nő mély levegőt vett. – Hölgyeim és uraim! Ennek a tűznek a fényébe nehéz lesz belenézniük. Fájdalmas lesz látni azt a mélységet, ahonnan táplálkozik. Mégis azt gondolom, meg kell tennünk. Nekünk is bátrakká és vakmerőkké kell válnunk, hiszen csak így indulhat el bennünk a változás. – A nő most az első állványhoz lépett. – Damilola Sanival, vagy ahogy többen ismerjük, Lolával öt éve találkoztam először. Akkor huszonöt éves volt, nemrég végzett a képzőművészeti egyetemen. Már akkor felfigyeltem különleges látásmódjára és érzékenységére, ahogy nehéz témákhoz közelít. Professzorai Frida Kahlo és Salvador Dalí utódját látják benne, én a kibontakozó zsenit, aki most kezdi megtalálni a saját hangját. A nő bukása Lola harmadik nagy festményciklusa; a korábbi kettő – az Éhség és a Szent Föld – méltó módon alapozta meg a hírnevét. Úgy vélem, A nő bukása még az első két ciklust is felülmúlja. Kiforrott, mély, látnoki és megdöbbentő. Olyan mestermű, ami elakasztja a szavunkat. Ma este ezt a példátlanul remek festményciklust fogjuk leleplezni önök előtt. Azon szerencsés kiválasztottak közé tartozhatnak, akik először vethetnek pillantást A nő bukására, mely könnyen válhat napjaink szenzációjává és legkeresettebb műalkotásává. Előtte azonban hadd mutassam be önöknek a művésznőt, aki néhány gondolattal még kiegészítené az elhangzottakat. Hölgyeim és uraim, fogadják nagy szeretettel Damilola Sanit!

A tapsvihar közepette David Missy füléhez hajolt.

– Ő Laura – mondta, mintha nem lett volna egyértelmű.

– Hű… – csúszott ki ösztönösen Missy száján, aki ha lehet, most még jelentéktelenebbnek érezte magát. – És… a bátyád?

– Nicholas? Őt még nem láttam.

A festőnő úgy lépett a házigazda mellé, mintha láthatatlan, puha felhőkön szökellne. Meglepő jelenség volt. Harmincéves kora ellenére tizennyolcnak sem tűnt. Bőre olyan ébenfekete volt, hogy a vonásait alig lehetett kivenni, csak a szeme fehérje világított, mint egy közeledő jármű fényszórói az éjszakában. Egészen rövidre nyírt, gyapjas haja a koponyájára simult, és egy arannyal hímzett zöld, törzsi mintázatú ruhát viselt. Amikor megszólalt, mintha álompor hullott volna a közönségre – olyan mély és bársonyos hangon beszélt.

Missyt érdekelte a bemutatkozása, de a telefonja halkan pittyent egyet a retiküljében, és ez elterelte a figyelmét. Lassan széthúzta a cipzárt, majd óvatosan felmarkolta a készüléket.

Láttam az új képedet az Instán. Hova öltöztél így ki?

Az üzenet a legjobb barátnőjétől, Karentől érkezett. A Los Angeles-i legjobb barátnőjétől, hogy pontosak legyünk, mert a legeslegjobbakat otthon hagyta Santa Féban még öt éve. Karennel egy bandában énekeltek, ő mint szólista, Karen pedig mint háttérvokalista, és egyfajta véd- és dacszövetségben álltak egymással. Ez azt jelentette, hogy általában együtt buliztak, és ha valamelyikük slamasztikába keveredett, a másikra számíthatott. Missy igazán bírta Karent, de sok mindent azért nem osztott, nem oszthatott meg vele. Például azt sem, hogy pontosan kivel jár.

A halammal vagyok egy menő buliban – írta vissza. „Halnak” nevezték a pasikat, akik olykor a horgukra akadtak, és ennyi információ általában elég is volt. Abban a világban, ahol mozogtak, ez egyáltalán nem számított furcsának, és senki sem akarta feszegetni a kérdést.

Mázlista – válaszolta Karen. – Holnap kajálunk együtt a hakni előtt?

Oké. – Missy visszacsúsztatta a telefont a táskájába. Általában hetente két koncertet adtak a törzshelyükön, a Blue Sunset bárban, egy West Hollywood-i bluesklubban. Csaknem három éve zenélt együtt a banda; ez megadta Missynek azt a megnyugvást, hogy végül is azt csinálja, amihez ért, és amiért idejött, de amikor meglátott egy valódi sztárt, az illúzió-lufi gyorsan leeresztett. Valójában egyáltalán nem érezte magát a helyén, és ez az érzése az elmúlt időben még erősebbé vált.

– …álljon itt tanúbizonyságul mindaz, amit a női sorsról tanultam, amit a női testről és lélekről, és azok áruba bocsátásáról, elértéktelenedéséről tapasztaltam – szónokolt közben Lola, a festőnő. – A képsorozaton a nő elbukik. De a mi bukásunk nem szükségszerű. Kívánom magunknak, önöknek, és most az urakhoz is szólok, hogy találjuk meg azokat a kilépési pontokat az életünkben, ahol megszakíthatjuk a destruktív folyamatot, és visszatalálhatunk önmagunk teljességéhez. Ez nemcsak egyéni, de kollektív szinten is húsbavágóan fontos. Ne engedjük a nőt elbukni… mert mindannyian vele bukunk.

Az ismét felharsanó taps közepette Laura Worthington-Benning az első állványhoz sétált, majd leleplezte a festményt.

ELSŐ KÉP – A NŐ SZÜLETÉSE

Ezüst bőrű, meztelen leánygyermek áll a kép bal sarkában, hullámos, vörös-aranyszínű haja palástként omlik a vállára. Fölötte a bőre színével megegyező árnyalatú holdsarló látható a fekete, éjszakai égbolton. A gyermek tekintete jobbra és felfelé irányul, ezt követve a néző figyelme is tovább vándorol a kép jobb oldalát elfoglaló emberpárra, akik ugyan jóval nagyobb teret töltenek ki a vásznon, jelentőségük mégis elvész a gyermek figyelemfelkeltő ragyogása mellett. A férfialak a nő mögött helyezkedik el, és karjával óvón elfedi a nő szemérmét: egyikkel az ölét, a másikkal a mellét. Az ő meztelensége rejtve marad a nő testének takarásában. Úgy sejtjük, hogy ők a gyermek szülei. A néző szeme ezután megakad az emberalakok lábánál tekergőző kígyónál. Az első benyomás alapján a gonoszt vizionáljuk, mely a bibliai kígyó alakjában a gyermek életére tör. Feje a kislány lábánál ágaskodik, rémisztő száját kitátja, megvillantva méregfogait. Ha jobban megnézzük azonban, észrevesszük, hogy a kígyó fogságba esett – mind a nő, mind a férfi az állat gumiszerű, pikkelyes testén tipor, ezzel egy időben pedig a nő egy érett, piros almát nyújt át a kislánynak. A szimbólumok egyértelművé teszik számunkra, hogy egyfajta teremtéstörténetet látunk, mégsem teljesen áll össze a kép, amely kissé ellentmond a Bibliában megismerteknek. Különösen, ha megfigyeljük, hogy a szülők mögött eddig felhőnek hitt sötétszürkés-feketés képződménynek szintén emberarca van. Valamiért mégis azt érezzük – talán a színek, a hangulat, a szimbólumok által keltett zavar miatt –, hogy nem Isten az, aki lenéz a teremtményeire.

Saunders

Joyce Saunders nyomozó megnyomta az exponáló gombot, és egy halk kattanással elkészült a kép. Valószínűleg nem a legelőnyösebb, amit valaha is lőttek a lányról. Az arca egyik fele sötét, kocsonyás vérben ázott. A halántéka felszakadt, és a hosszú, szélesen szétnyíló seben át tetemes mennyiségű vér távozott a testből. A jobb szemüregből egy nagyobb üvegszilánk állt ki. A lány ajka kissé csodálkozón elnyílt, mintha az utolsó pillanatokban sem fogta volna fel, mi történik.

Saunderst sajnálat töltötte el, amit enyhe szorításként érzékelt a bordái alatt. Általában intenzívebben jelentkezett, ha az áldozat fiatal volt, és nő. Ehhez sosem tudott igazán hozzászokni, pedig sok ilyennel találkozott már. Túlságosan is sokkal.

Még csak néhány perce érkeztek a helyszínre, ő és a társa, James Mayberry, de rutinos szeme azonnal feltérképezte a lakást. Minden létező szekrényt és fiókot felforgattak. Mintha tornádó söpört volna végig a helyiségeken: a ruhák, a könyvek, az apró berendezési tárgyak szanaszét hevertek a padlón, a bárszékek oldalukra dőlve feküdtek, mint a gyökerestől kicsavart fák.

Az áldozat a nappali és az amerikai konyha között feküdt a parkettás padlón. Első ránézésre másfél-két napja heverhetett ott: a hullamerevség, ami általában huszonnégy órával a halál után kezd beállni, még nem oldódott. A bomlás összetéveszthetetlen szaga épphogy átütött a természetes illatokon. A nő csinos, mélyvörös selyemestélyit viselt, mely felgyűrődött a combján. Cipő már nem volt rajta – az az előszobában állt, gondosan egymás mellé helyezve a cipősszekrény lábánál.

A rendőrséget egy bizonyos Karen Macrae értesítette, aki most kint, a folyosón beszélgetett Mayberryvel. Saunders annyit hallott, hogy találkozójuk, majd közös fellépésük lett volna szombaton, de Missy nem jelent meg, Karen pedig nem tudta elérni. Végül vasárnap délelőtt úgy döntött, személyesen jár a dolgok végére. A lakáshoz sietett, de a csengetésre és a kopogásra nem kapott választ. Ekkor hívni kezdte a barátnője mobilját, és az ajtón át meghallotta a csörgését. Ekkor már érezte, hogy nagy a baj. Felzörgette a szomszédot, a lakó pedig értesítette a gondnokot, aki fél órán belül megérkezett, és kinyitotta a lakást…

Saunders azt hitte, unalmas vasárnapja lesz – amolyan aktatologatós, jelentéseken dolgozós irodai nap –, amikor a felettese odaszólt neki: „Hé, Joyce, van kedved egy West Hollywood-i ügyhöz?”

– Miről van szó? – előzte meg a válaszát Mayberry, akinek őszülő fejbúbja hirtelen felbukkant a kettejük íróasztalát elválasztó paraván fölött.

– Álljon meg a menet – intett Saunders. – Én a Joyce nevet hallottam…

– Fiatal nő, a lakásában találtak rá, egy italosüveggel szétverték a fejét. Egyelőre ennyi, a helyszínelők már elindultak.

Saunders Mayberryre sandított, aki ugyanolyan sandán pillantott vissza rá.

– Feldobunk egy érmét? – kérdezte a férfi.

– Ennyire unatkozol?

– Két éve nem volt egy komoly ügyem… megesz a fene valami izgalomért.

A nő felsóhajtott.

– Gyere velem, ha nincs jobb dolgod.

A két nyomozó régóta ismerte egymást; néhány ügyön dolgoztak is közösen. Saundersnek nem volt ellenére a férfi társasága, és hát, ahogy a bölcs mondás is tartja: több szem többet lát.

A lakás egy takaros, másfél szobás kuckó volt egy társasház negyedik emeletén. A szellős nappali egybenyílt az amerikai konyhával. Saunders belépett a pult mögé, és lőtt néhány képet a kihúzott fiókokról. Vetett egy pillantást a vitrines konyhaszekrényre is: whiskysüvegek sorakoztak benne. Elképzelhető, hogy ugyanolyanok, mint ami gyilkos fegyverként szolgált? Intett a helyszínelők vezetőjének, hogy majd zacskózzák be a bizonyítékot. Nem akarta a kelleténél jobban zavarni a munkájukat, így a hálószoba felé vette az irányt. Itt is tárva-nyitva álltak a szekrényajtók, a fiókok kihúzva, mindenfelé ruhák hevertek a földön és a bevetett ágyon. Saunders a színes holmi közé túrt, majd egyet-kettőt kihalászott közülük. Hm – rándult meg a szája. Armani, Gucci, Chanel. Nem épp egy társasházi albérletben tengődő bárénekesnő gardróbjába való márkák. Vajon miért hajigálták ki őket a ruhásszekrényből? Mit kerestek? Átnézte a fogasokon maradt darabokat: akadt köztük néhány estélyi, nyári ruhák, blúzok és… férfiingek. Bontatlan nejloncsomagolásban, a saját kis műanyag akasztójával ellátva. „Egy csávó, aki még nem kapott saját polcot, de már becuccolt egypár inget, ha úgy hozná a szükség.” Más nyomát nem látta a pasasnak: se fogkefe, se borotvahab, se egy negyvenkettesnél nagyobb méretű papucs.

Az ágy mellett a földön észrevett egy kisebb táskaméretű ékszertartó dobozt. Láthatólag felforgatták, és ki is fosztották. Vajon ebben is akadtak drágább darabok, amiket fel lehet venni egy Armani ruhához? Finoman kihúzogatta a ládikó apró fiókjait, hogy talál-e benne valamit, de csak egyetlen, filléres – talán nem is ezüst – medál akadt az ujjai közé, amibe a Missy nevet gravírozták.

– Missy Jones – hallotta meg hirtelen Mayberry hangját, mire az ajtó felé kapta a tekintetét. – Állítólag a kétezer-tizenkettes X-Faktorban szerepelt.

– Mi?

– A barátnője az elmúlt fél órában mindenbe beavatott – nyomta meg a szót a szemét forgatva a férfi.

– Basszus… – Saunders meglepetésében a szája elé kapta a kezét.

– Ez mond neked valamit?

– Most, hogy így említed, igen… Valahonnan ismerős volt.

– Sosem néztem ezt a marhaságot – vonta meg a vállát Mayberry. – Állítólag nem igazán jöttek be a számításai, és a műsor után eltűnt a süllyesztőben. Azóta a nagy kitörésre várt, vagy ilyesmi, de csak egy blueskocsmáig jutott, és videókat töltött fel a YouTube-ra meg arra az izé… nem a Facebook, hanem az a másik…

– Instagram?

– Az. A barátnője azt mondja, péntek este beszélt utoljára Missyvel. Valami puccos buliba ment a pasijával.

Saunders az áldozat ruhájára gondolt, és egy pillanatra megpróbálta maga elé képzelni azt a bulit.

– Ki a pasas?

– Nem tudjuk. Csak annyit, hogy néhány hónapja futottak együtt.

– És a neve? – Mayberry megvonta a vállát. – Szóval Karen nem tudja a pasi nevét, akivel a legjobb barátnője járt? Ez érdekes…

– Manapság már nem szokás beszélgetni – ironizált a férfi –, de fogadok, hogy ezen az Insta-izén megtalálod a választ még arra a kérdésre is, amit nem akarnál feltenni…

Saunders hümmögött, Mayberry pedig körbefuttatta a tekintetét a szobában.

– Te mit találtál?

– A lakást feltúrták, és valószínűleg el is vittek néhány dolgot. Talán ruhákat, ékszereket. Van itt néhány drágább holmi. Viszont betörésnek semmi nyoma. A bejárati ajtó zárja sértetlen, az erkélyen át nem jöhetett be.

– A gyilkos fegyver egy whiskysüveg – gondolta tovább Mayberry.

– Hirtelen felindulásra utal. Nem volt tervezett, az biztos. És Missy beengedte őt, vagy talán együtt érkeztek… A nő már levette a cipőjét, de a ruháját még nem. Szerintem a gyilkosság pontosan ott történt, ahol a holttest fekszik. Valószínűleg nem mozdították el onnan, de megpróbáltak mindent eltüntetni, amit lehet… A nappalit és az előszobát felmosták, a bejárati ajtó kilincse is tiszta, sőt még az üvegről is letörölték az ujjlenyomatokat. A gyilkos nem akart maga után nyomot hagyni.

– Elő kell keríteni a pasiját – mondta ki a nyilvánvalót Mayberry, amit Saunders csak egy kurta biccentéssel nyugtázott. – Mennyire volt ismert ez a sztárocska?

– Ahhoz eléggé, hogy médiabotrány legyen belőle. Ugye mondtad a barátnőjének, hogy…

– …hallgasson, mint a sír? Azt hiszem, egyértelművé tettem.

– Remek – fújta ki a levegőt Saunders. – Nincs kedvem még a bulvárral is megküzdeni. Figyelj, én visszamegyek az őrsre, és odaadom a technikusoknak a lány telefonját.

– Oké, én még elleszek egy darabig a házban.

– Szóval akkor betársulsz? – mosolygott hamiskásan a nő.

– Ha megszánsz egy unatkozó kollégát…

– Én vezetem a nyomozást – jelentette ki Saunders. – De ha a kapitánynak oké, felőlem segíthetsz, és fizetheted a sört meló után.

– Nagylelkű vagy – hajolt meg színpadiasan a férfi.

Saunders elindult a kijárat felé, és arra gondolt, hogy végül is, alakulhatott volna sokkal pocsékabbul is ez a vasárnap.

Alig ivott meg egy kávét az őrsön, már vissza is kapta Missy telefonját az IT-sektől, akik feltörték a jelszóval védett képernyőzárat. Kerített egy töltőt, majd rádugta a készüléket. Először a híváslistát böngészte végig.

David  június 16. 17:12  5 másodperc

Ez volt az utolsó. A nő kimentette a számot, majd felhívta a saját telefonjáról. Nem kapcsolhatót jelzett. David – töprengett. – Hát te meg ki vagy, és hol jársz? – Most a telefon galériáját vette célba. Az utolsó fényképek szintén június 16-án készültek, nem sokkal 17 óra előtt. Az áldozat ugyanazt a mélyvörös selyemestélyit viselte, mint amiben két nappal később megtalálták. Az előszobai nagy méretű tükör előtt szelfizett. Kecsesen kihajolt a telefon mögül, félprofilba fordította az arcát, és csücsörített. Egy Boomerang-felvételt is készített, ami szinte ugyanígy ábrázolta, csak mozgásban. Saundersnek feltűnt, hogy a nyakában megcsillan egy csepp alakú medálba foglalt, magasfényű kő. Szinte biztosra vette, hogy Missy Jones már se ezt a medált, se a hozzátartozó fülbevalót nem viselte, amikor rátaláltak. Leellenőrizte a saját fotóit a holttestről – jól emlékezett.

Tovább görgette a képeket a telefonban. A legtöbbjük a nőt ábrázolta hasonlóan mesterkélten beállítva, csinos vagy épp kifejezetten kihívónak mondható ruhákban, rengeteg retussal és filterrel. Semmi extra, csak a szokásos Instagram-pózerkedés – állapította meg a nyomozó. Aztán végre rábukkant valami érdekesre. A felvétel egy első ránézésre harmincas férfit ábrázolt. Missy nappalijában, a kanapén ült, khaki színű rövidnadrágot és fehér V nyakú pólót viselt. Haja szőkésbarna, arcán erős borosta. Úgy tűnt, mintha nem számított volna a lesifotózásra: zavartan pillantott fel. Helló, szépfiú – évődött magában Saunders. – Te vagy David? Mindjárt kiderítjük. – Felhívta a telefontársaságot, hogy kikérje a számhoz tartozó adatokat. Hamarosan volt egy neve, egy címe, egy születési dátuma és egy híváslistája az elmúlt három napból.

David Benning. Harminckilenc éves. Gazdasági jogász a Henderson & Young befektetési vállalatnál, Bel-Airben lakik. Saunders rákeresett a képeire a neten. Tipikus jómódú, magas beosztásban dolgozó, helyes pasasnak tűnt, aki a legszebb nők közül válogathat. Jó parti lehetett Missy számára. Kiváló B terv arra az esetre, ha nem sikerülne visszakerülni a rivaldafénybe.

David péntek este használta utoljára a telefonját. Missy számát tárcsázta 17:12-kor. Csak 5 másodpercig beszéltek – minden bizonnyal szólt a lánynak, hogy megérkezett, és indulhatnak abba a bizonyos buliba. Kicsit csalódottnak érezte magát. Arra gondolt, hogy talán szerdáig le is tudja zárni ezt az ügyet. Rutinmelónak tűnt. Pénzespasi és Csinicsaj kapcsolata mégsem úgy alakul, ahogy tervezték, összekapnak, aztán Pénzespasinak eldurran az agya, és épp kéznél van egy üveg whisky… Csinicsaj halott, kész a tragédia, Pénzespasi berezel, és megpróbál felszívódni.

Régi-új partnersége Mayberryvel nem lesz túl hosszú életű, de azért majd meghívatja vele magát egy italra, ha elkapták a menekülőben lévő Casanovát.

Elmentette a telefonjába David Benning címét, majd felkapta a kocsikulcsot az asztaláról. Útban kifelé még felhívta a hitelkártya-társaságot. Nem számított rá, hogy otthon találja a férfit, arra viszont nagyobb esélyt látott, hogy használta valahol a kártyáját az elmúlt napokban.

Két órával később újra az asztalánál ült, és megvárta, míg Mayberry odahúzza mellé a székét. A férfi önkényesen kisajátította magának a laptopját, és az USB-portba helyezett egy pendrive-ot. Saundersnek átfutott a fején egy cinikus gondolat, vajon mit is szimbolizál ez a gesztus, de inkább elnémította a belső feministát. Elvett egy csokis kekszet a zacskóból, amit nemrég halászott ki egy ételautomatából, és éhesen beleharapott.

– Szóval a beltéri biztonságikamera-felvételek a tizenhatodikai éjszakáról – magyarázta a férfi, majd megnyitotta a fájlkezelőt, és betöltötte a meghajtót. Hat videófájl sorakozott rajta. – A főbejáratnál, az előtérben és a liftben történteket mutatom. A kamerák az érkezést és a távozást rögzítették.

– Oké – bólintott a nő, majd közelebb hajolt, mikor elindult az első videó.

David Benning és Missy Jones 21:38-kor jelentek meg a kapuban. Láthatóan feszült volt köztük a hangulat. A nő zavartan viselkedett, esetlenül próbálta előkeresni a kulcsát, miközben a férfi két lépés távolságban állt tőle keresztbe font karral. A második felvételen átvágtak az előtéren, szintén tartva a távolságot. Missy előrement, hogy hívja a liftet, David pedig lemaradva követte. A felvonóban a két ellentétes sarokban álltak. Egész végig egyetlen szót sem szóltak egymáshoz.

– Mintha magunkat látnám a feleségemmel – jegyezte meg Mayberry, mire Saunders halkan horkantott.

– Oké, nézzük a negyediket – kattintott tovább.

David Benning beszáll a liftbe – 21:55. Feldúlt. Az inge kihúzva a nadrágjából. A keze ökölben.

– Állítsd meg! – szólt hirtelen a férfi. – Közelíts rá az arcára! – Saunders megtette, amit kért. – Te mit gondolsz?

– Azt, hogy nem sikerült kibékülniük abban a… mennyi is… húsz percben.

– Azt mondtad, a lakásból több minden eltűnhetett.

– Fel volt túrva a ruhásszekrény és az ékszeres doboz. A nőről biztosan levettek egy nyakláncot és egy pár fülbevalót.

– Lehet, hogy a zsebébe rejtette – gondolkodott Mayberry.

– Talán ezenkívül nem is vitt el semmit. Csak azt akarta, hogy úgy tűnjön… – Saunders újabb csokis kekszért nyúlt. – Felvázolok egy lehetőséget: David és Missy között történik valami abban a buliban, ahol a péntek estét töltötték. Összevesznek. Úgy döntenek, talán még meg tudják beszélni, és David felmegy a nő lakására, de ott tovább folytatódik a balhé. Ekkor egy ponton felkapja a pultról az üveget, és széttöri a nő fején. Az üvegtörmelék felvágja a halántéki artériát, amitől a nő erőteljesen vérezni kezd; valószínűleg az eszméletét is elveszíti. A férfi bepánikol. Gondolkodik, mit is tehetne… A felelősséget nem akarja vállalni, az a szabadságába kerülhet. Élete legjobb éveit éli, sikeres és ki van tömve. Nem, ő nem megy börtönbe. Úgyhogy átrendezi egy kicsit a helyszínt. Kiforgatja a szekrényeket, kihúzza a fiókokat, szétdobálja a ruhákat és feltúrja az ékszeres ládikót. Persze a nőről is eltávolítja a drága nyakláncot és fülbevalót. Ki az a rabló, aki otthagyna egy ilyen értéket? Aztán eszébe jut, hogy az egész lakás tele van a nyomaival. Megpróbál egy kicsit összetakarítani, felmossa a padlóról a lábnyomait, letörli a kilincset, aztán szépen behúzza maga mögött az ajtót.

– Elég primitív megoldás, különösképpen egy jogásztól.

– Igen. De ne felejtsük el, hogy pánikban volt – fűzte tovább a gondolatmenetet Saunders. – És azt se, hogy annyira nem bízott az álcájában, hogy utána fogta magát, és lelépett a városból. Még a telefonját is kikapcsolta.

– Szóval már tudjuk, hogy lelépett? – fordult felé érdeklődve Mayberry.

– Tegnap reggel használta a hitelkártyáját Yucca Valley-ben – bólintott a nő. – Egy Walmartban.

– Nekivágott a sivatagnak és megéhezett?

– Miután felhívtam a hitelkártya-társaságot, támadt egy jobb ötletem – folytatta Saunders. – Utánanéztem, milyen kocsit vezet. Persze egy vadonatúj Maserati Granturismót. Pöpec járgány. Full extrás.

– Eszedbe jutott a GPS-nyomkövető? – vonta fel a szemöldökét Mayberry. Saunders egy kacsintással válaszolt, majd a fogai alatt roppant egy újabb keksz.

Ekkor megcsörrent a belső vonal. Saunders gyorsan lenyelte az édes falatot, majd felvette a kagylót.

– Imádom, amikor ilyen olajozottan mennek a dolgok – jegyezte meg alig fél perccel később.

– Mi történt?

– A GPS-es ötletem máris meghozta a gyümölcsét. Bemérték.

– Na és hol találjuk?

– Twentynine Palmsban dekkol – mondta a nő. – Yucca Valley-től harminc-negyven percnyire.

Mayberry elégedetten csapta össze a tenyerét.

– Akkor mit szólnál, ha meghívnánk magunkhoz Mr. Benninget, és megkérdeznénk, ő hogyan emlékszik a péntek estére?