Alexandre Dumas

A fekete tulipán

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Fordította: Hevesi Sándor

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-578-6

A HÁLÁS NÉP

1672. augusztus huszadikán Hága városa – amely olyan eleven, olyan fehér, olyan kacér, mintha csak minden napja vasárnap volna –, Hága városa, amelynek árnyékos a parkja, amelynek lombos fái gótikus épületekre borulnak, és széles csatornáiban mint tükörben nézegetik magukat a tornyok szinte keleties kupolái, Hága városa, a hét egyesített tartomány székhelye, arra ébredt, hogy siető, lihegő, izgatott polgárok piros és fekete áradata hullámzik végig valamennyi ütőerén, s tőrrel az övükben, muskétával a vállukon vagy pálcával a kezükben a Buitenhof felé iparkodnak. Félelmetes börtön ez, vasrácsos ablakait ma is mutogatják; itt szenvedett Cornelius de Witt, Hollandia volt főminiszterének az öccse, amióta Tyckelaer, a sebészorvos, gyilkossággal vádolta meg.

Ha annak az időnek, kiváltképpen pedig annak az esztendőnek a története, amelyben ez az elbeszélés megindul, nem volna elválaszthatatlanul összekapcsolva a fent említett két névvel, ez az itt következő néhány sornyi magyarázat talán fölöslegesnek is látszanék. De előre figyelmeztetjük régi barátunkat, az olvasót, akinek az első lapon mindig azt ígérjük, hogy mulattatni fogjuk, s akivel szemben a következő lapokon jól-rosszul álljuk a szavunkat – mondom, figyelmeztetjük olvasónkat, hogy ez a magyarázat okvetlenül szükséges egyrészt történetünk megvilágításához, másrészt a történet keretéül szolgáló politikai események megértéséhez.

Corneille, helyesebben Cornelius de Witt, a Ruart de Putten, vagyis a hollandiai védművek felügyelője, szülővárosának, Dordrechtnek egykori polgármestere, a holland rendi országgyűlés képviselője, negyvenkilenc éves volt, amikor a holland nép, megunván a köztársaságot, úgy, ahogy Jan de Witt, a holland főminiszter értelmezte, egyszerre bolondulni kezdett a helytartóságért, amelyet Jan de Witt az Egyesült Tartományokra rákényszerített örökös ediktum erejével egyszer s mindenkorra megszüntetett Hollandiában.

Minthogy a közvélemény az efféle szeszélyes változások során legtöbbnyire meghatározott személyt gyanít egy-egy elv mögött, a köztársasági elv mögött a nép a Witt testvéreknek, Hollandia e két római jellemének szigorú arcát látta – akik méltóságukon alulinak ítélték, hogy a nemzet hiúságát legyezgessék, és hajthatatlan párthívei voltak a korlátlan szabadságnak és a bőséges, de nem túlzott jólétnek –, míg a helytartóság mögött a nép az ifjú Orániai Vilmos lehajtott, komoly töprengő fejét látta, akit kortá rsai Hallgatagnak kereszteltek el, amit az utókor is jóváhagyott.

A Witt testvérek óvatosak voltak XIV. Lajossal szemben, mert érezték, hogy erkölcsi befolyása egész Európában nőttön nő, s mert éppen akkor tapasztalhatták azt is, hogy milyen anyagi befolyásra tett szert Hollandiában a csodálatos rajnai hadjárat sikere révén; híressé tette ezt a hadjáratot az a regényhős, akinek a neve Guiche gróf, s megénekelte Boileau; és három hónap alatt véget vetett az Egyesült Tartományok hatalmának.

XIV. Lajos régóta ellensége volt a hollandusoknak, akik szinte folyton sértegették és csipkedték, igaz, a Hollandiába menekült franciák megnyilatkozásain keresztül. A nemzeti büszkeség megtette őt a köztársaság Mithridatészének.[1] A Wittek ellen tehát kétféle indulat háborgott; az egyik abból a szívós ellenállásból fakadt, amelyet a nemzet akaratával szemben álló hatalom vált ki, a másik a természetes kifáradásból, amely minden legyőzött népnél bekövetkezik, amikor azt reméli, hogy egy másik vezér megmentheti a romlástól és gyalázattól.

Ez a másik vezér, aki készen állt, hogy a porondra lépjen, és megmérkőzzék XIV. Lajossal, bármekkorának ígérkezik is jövendő szerencséje, Vilmos volt, az orániai herceg, II. Vilmos fia és Stuart Henriette révén I. Károly angol király unokája, az a hallgatag gyermek, akiről már mondottuk, hogy a helytartóság mögött az ő alakjának árnyéka tűnt fel.

1672-ben ez a fiatalember huszonkét éves volt. Tanítója, Jan de Witt, úgy nevelte, hogy az egykori hercegből derék polgár váljék. Jan de Witt a hazáját jobban szerette, mint a növendékét, s az örökös ediktummal megfosztotta attól a reményétől, hogy valaha is helytartó lehessen. De Isten fittyet hány azokra az emberekre, akik elbizakodottságukban az egek urának megkérdezése nélkül létrehozzák vagy megdöntik a földi hatalmat; Isten pedig a hollandusok állhatatlansága s a XIV. Lajostól való félelem segítségével más irányt adott a főminiszter politikájának, és a helytartóságot visszaállítva, semmivé tette az örökös ediktumot Orániai Vilmos kedvéért, akivel céljai voltak, bár ezek még a jövendő titokzatos mélyében szunnyadtak.

A főminiszter meghajolt polgártársainak akarata előtt; hanem Cornelius de Witt konokabb volt, és ámbár az orániai párti csőcselék, amely ostrom alá fogta őt dordrechti házában, halállal is fenyegette, mégis megtagadta a helytartóságot visszaállító okmány aláírását.

A felesége azonban addig sírt és könyörgött, míg végre rászánta magát, csakhogy a neve után odaírta ezt a két betűt: V. C. Vi coactus, ami annyit jelent, hogy: Erőszakkal kényszerítve.

Azon a napon igazán csak valami csoda folytán menekült meg ellenségei elől.

Ami Jan de Wittet illeti, nem sok hasznát vette, hogy könnyebben és gyorsabban járult hozzá polgártársai kívánságához. Néhány nappal utóbb gyilkos merényletet követtek el ellene. De bárha késsel összeszurkálták, nem halt bele sebeibe.

Csakhogy az orániai pártnak nem ez kellett. Amíg a két fivér élt, mindig útjában állott minden tervüknek. Az orániai párt tehát átmenetileg taktikát változtatott, hogy aztán adott pillanatban megkoronázhassa az új taktikát a régivel; vagyis megkísérelte a rágalom segítségével keresztülvinni, amit tőrrel nem sikerült.

Meglehetősen ritkán fordul elő, hogy a megfelelő pillanatban Istennek is mindjárt keze ügyében legyen egy nagy tett véghezvitelére alkalmas nagy ember, és így érthető, hogy a történelem, mihelyt véletlenül megesik ez a gondviselésszerű összetalálkozás, rögtön följegyzi és az utókor bámulatába ajánlja a kiválasztott ember nevét.

Ám ha az ördög ártja bele magát az emberi dolgokba, hogy megrontson egy életet, vagy fölrobbantson egy birodalmat, nagy ritkaság, hogy nyomban kéznél ne legyen valami nyomorult, akinek csak egy szót kell a fülébe súgni, és máris munkához lát.

Azt a nyomorultat, aki ez alkalommal úgyszólván készenlétben állt, hogy a gonosz szellem eszköze legyen, mint már alighanem említettük is, Tyckelaernek hívták, és hivatásánál fogva seborvos volt.

Tyckelaer kijelentette, hogy Cornelius de Witt, aki a végsőkig elkeseredett az örökös ediktum eltörlése miatt, amint ezt különben írásbeli megjegyzése is bizonyítja, és akinek gyűlölete hirtelen fellángolt Orániai Vilmos iránt, megbízást adott egy orgyilkosnak, hogy szabadítsa meg a köztársaságot az új helytartótól, ez az orgyilkos pedig nem más, mint ő maga, Tyckelaer, de ő már a tőle kívánt tett puszta gondolatára is olyan lelkifurdalást érzett, hogy inkább leleplezte a gaztettet, semhogy elkövesse.

Képzelhető, hogy az összeesküvés hírére micsoda fölháborodás tört ki az orániai pártban. Az államügyész 1672. augusztus tizenhatodikán börtönbe hurcoltatta Corneliust. Jan de Witt nemes fivérét a Buitenhof egyik termében alávetették az első fokú kínzásnak, abból a célból, hogy kicsikarják belőle – akár a legalávalóbb gonosztevőkből – a Vilmos ellen szőtt állítólagos összeesküvés beismerését.

De Cornelius nemcsak nagy elme volt, hanem bátor szívű férfi is. A mártíroknak abba a csoportjába tartozott, akik, szilárd lévén a politikai meggyőződésük, éppen úgy, mint egykori elődeiknek a vallási meggyőződése, kínok között is mosolyognak; ő pedig kínvallatás közben nyugodt hangon és szigorúan megtartva a versmértéket, Horatius Igaz s kitartó... kezdetű versének első strófáját szavalta, nem ismert be semmit, s hóhérainak nemcsak erejét, hanem vakbuzgóságát is kimerítette.

Mindamellett a bírák Tyckelaert fölmentették mindennemű vád alól, Cornelius ellen pedig olyan ítéletet hoztak, amely őt megfosztotta minden hivatalától és méltóságától, a perköltségek megtérítésére kötelezte, s mindörökre száműzte a köztársaság területéről.

A népnek már az is némi elégtételül szolgált, hogy ez az ítélet nemcsak ártatlan embert sújtott, hanem nemes szívű polgártársat is, hiszen Cornelius de Witt lankadatlanul küzdött e nép érdekeiért. De azért, mint látni fogjuk, ez még mind nem volt elég.

Az athéniek, akik hálátlanság tekintetében igazán nagy hírre tettek szert, határozottan elmaradnak a hollandusok mögött. Mert az athéniek beérték azzal, hogy száműzték Ariszteidészt.[2]

Mihelyt híre ment, hogy milyen vádat emeltek Cornelius ellen, Jan de Witt rögtön lemondott a főminiszterségről. Ő is méltó jutalmat nyert azért, hogy olyan odaadóan szolgálta hazáját. Magával vitte a polgári életbe testi és lelki sebeit, mert általában ez az egyetlen jutalom jár ki azoknak a tisztességes embereknek, akiknek az a vétkük, hogy a hazáért dolgozva önmagukra nem gondolnak.

Ez idő alatt Orániai Vilmos, minden hatalmában álló eszközzel siettetve az eseményeket, arra várt, hogy a nép, amely bálványozta, a két fivér testéből csinálja meg neki a helytartói székbe vezető két grádicsot.

1672. augusztus huszadikán tehát, mint már a fejezet elején mondottuk, az egész város a Buitenhof elé tódult, hogy tanúja legyen, amikor a számkivetésbe induló Cornelius de Witt kilép a börtönből, s hogy láthassa, milyen nyomokat hagyott a kínzás annak az embernek a testén, aki betéve tudja Horatiust.

Siessünk hozzátenni, hogy a Buitenhofhoz özönlő töméntelen sokaság nemcsak azzal az ártatlan szándékkal iparkodott oda, hogy végignézhesse a látványosságot, hanem azért is, mert közülük sokan maguk is cselekvő szerepet akartak játszani, jobban mondva, be akartak tölteni egy olyan munkakört, amely véleményük szerint nem volt kellőképpen ellátva.

A hóhér tisztére gondolunk.

Igaz, akadtak olyanok is, akiket nem ilyen ellenséges szándék hajtott. Ezeknek fő gondja a látványosság volt, az ilyesmi mindig is vonzza a tömeget, mert ösztönös hiúságának hízeleg, ha a porban látja azt, aki sokáig szilárdan állt a lábán.

Hiszen Cornelius de Wittet, azt a félelmet nem ismerő embert – így szóltak – börtönben tartották, kínpadon gyötörték. Látjuk-e majd sápadtan, vérzőn, szégyenkezve? Nem gyönyörű diadala-e ez a polgárságnak, amely még sokkal irigyebb, mint a köznép, s nem részesedhet-e benne minden derék hágai polgár?

Aztán meg – latolgatták az orániai párt emberei, akik ügyesen elvegyültek a sokaságban, amelyet vágó és zúzó szerszámnak akartak felhasználni –, hátha akad a Buitenhoftól a város kapujáig útközben valami jó kis alkalom, hogy sárral, sőt kövekkel is megdobálhassák azt az embert, aki csak vi coactus engedte át a helytartóságot az orániai hercegnek, s ráadásul meg is akarta gyilkoltatni.

Mi több – tették hozzá Franciaország esküdt ellenségei –, ha a hágaiak alaposan nekilátnának, s volna hozzá merszük, bizony nem engednék számkivetésbe menni Cornelius de Wittet, hiszen amint kiteszi a lábát, megint kezdi majd az intrikákat szövögetni Franciaországgal, és Louvois márki[3] aranyaiból fog élni, Jannal, azzal a gazember fivérével együtt.

Ilyen körülmények között érthető, hogy az emberek inkább rohannak, mint mendegélnek. Ezért szaladtak úgy Hága lakói a Buitenhof felé.

Azok között, akik legjobban iparkodtak, ott sietett, határozott terv nélkül, de dühös haraggal a szívében, a derék Tyckelaer, akit az orániai pártiak úgy hordoztak körül, mint a tisztesség, a nemzeti becsület és a keresztény irodalom példaképét.

Ez a hétpróbás gazember nagy hangon, észjárásának virágaival és képzeletének összes leleményével kiszínezve mesélte mindenfelé, mint tette próbára Cornelius de Witt az ő tisztességét, milyen összegeket ígért neki, s milyen pokoli tervet eszelt ki, hogy neki, Tyckelaernak az útjából minden nehézséget elhárítson a gyilkosság érdekében. És minden egyes mondata után, amelyet mohón falt a tömeg, lelkesen megéljenezték Vilmos herceget, és vak dühvel szidalmazták a Witt fivéreket.

A csőcselék már odáig jutott, hogy átkozta az igazságtalan bírákat, amiért ítéletük folytán az alávaló gazember, a bűnös Cornelius, ép bőrrel menekülhet ki az országból.

És néhány izgató halk hangon mondogatta:

– Elutazik. Kisiklik a kezetek közül!

Mire mások így feleltek:

– Hajó várja Scheveningenben. Francia hajó. Tyckelaer látta.

– A derék Tyckelaer! A becsületes Tyckelaer! – harsogta a tömeg kórusban.

– Nem is szólva arról – mondotta egy hang –, hogy mialatt Cornelius elillan, Jan, aki csakolyan gazember, mint a fivére, szintén el fog menekülni.

– És a két gazember Franciaországban fogja elkölteni a pénzünket, amit hajóinkért, arzenáljainkért, hajógyárainkért kaptak XIV. Lajostól.

– Ne engedjük el őket! – kiáltotta egy hazafi.

– A börtönhöz! A börtönhöz! – ismételte a kórus.

És e kiáltozás után még jobban rohantak a polgárok, megtöltötték a muskétákat, meglóbálták szekercéiket, s felparázslott a szemük.

De azért még semmi erőszakosság sem történt; a Buitenhof bejáratát őrző lovas katonák merev, érzéketlen sorfalat alkottak, és hidegvérűségükben is fenyegetőbbek voltak, mint a kiabáló, hadonászó, fenyegetőző polgárok tömege; mozdulatlanul álltak parancsnokuk figyelő szeme előtt, aki a hágai lovasság kapitánya volt, s kardját kihúzva tartotta ugyan, de leeresztve, úgy, hogy a kengyelhez verődött.

A börtönt csupán ez a csapat védte, s nemcsak a rendezetlen lármás néptömeget tartotta féken magatartásával, hanem azt a szakasz polgárőrséget is, amelyet a börtönnel szemben állítottak föl, hogy a lovasokkal egyetemben a rendet fönntartsa, de amely lázító lármával adott példát a zavargóknak, s ilyeneket kiabált:

– Éljen Oránia! Le az árulókkal!

Tillynek és lovasainak jelenléte mindenesetre jótékony zabla volt ezeknek a polgári katonáknak; lassankint azonban feltüzelte őket a saját kiabálásuk, és mivel nem tudták fölfogni, hogy lehet az ember bátor akkor is, ha nem kiabál, a lovas katonák hallgatását félénkségre magyarázták, és megindultak a börtön felé, magukkal sodorván a zavargó csőcseléket.

Ám akkor Tilly gróf egymaga elébük lovagolt, s homlokát ráncolva, csak megemelte a kardját:

– Ej, polgárőr urak – kérdezte tőlük –, miért jönnek errefelé, és mit akarnak?

A polgárőrök muskétáikkal hadonásztak, és egyre azt kiabálták:

– Éljen Oránia! Halál az árulókra!

– Éljen Oránia! Helyes – mondotta Tilly –, ámbár én jobban szeretem a vidám arcot, mint a szomorú arcot! Halál az árulókra! Az is jó, ha éppen csak kiabálni akartok. Kiabálni kiabálhatjátok, amíg jólesik, hogy halál az árulókra! De ha igazán ki akarnátok őket végezni, hát én azért vagyok itt, hogy megakadályozzam, és meg is fogom akadályozni.

Aztán visszafordult a katonák felé, s megadta a vezényszót:

– Fegyvert föl!

Tilly katonái nyugodtan és pontosan teljesítették a kapitány parancsát, mire a polgárság és a nép rögtön meghátrált, mégpedig olyan ijedten, hogy a lovas tiszt elmosolyogta magát.

– Ej, ej! – mondotta azon a csúfondáros hangon, amely csak a katonának sajátja. – Csillapodjanak, polgár uraim: az én katonáim egyetlen lövést sem fognak leadni, maguk viszont egyetlen lépést sem fognak tenni a börtön felé.

– Tudja-e, tiszt uram, hogy puskáink is vannak? – kérdezte dühösen a polgárok parancsnoka.

– Látom én azt nagyon jól, hogy vannak puskáik – felelte Tilly –, épp eléggé villogtatják a szemem előtt; de jegyezzék meg, hogy nekünk meg pisztolyaink vannak, hogy a pisztoly remekül hord ötven lépésre, s hogy maguk csak huszonöt lépésre állanak tőlünk.

– Halál az árulókra! – kiáltotta az elkeseredett polgárőrség.

– Ej! Mindig ugyanazt ismétlik! – dörmögte a kapitány. – Ez fárasztó.

Megint elfoglalta helyét a csapat élén, mialatt a Buitenhof körül nőttön-nőtt a tolongás.

Pedig a felhevült nép nem is tudta, hogy ugyanabban a pillanatban, amikor az egyik áldozat vérét szimatolja, a másik áldozat, mintha elébe akarna sietni sorsának, száz lépésnyire a piactól, a néptömeg és a lovasok mögött iparkodik a Buitenhofba.

Jan de Witt csakugyan éppen ekkor szállott ki egy kocsiból a szolgájával együtt, és nyugodtan keresztülment a kis udvaron, amely a börtönhöz vitt.

Megmondta nevét a börtönőrnek, aki egyébiránt ismerte, majd így folytatta:

– Jó napot, Gryphus, idejöttem, hogy elvigyem a városból bátyámat, Cornelius de Wittet, akit, mint tudod, számkivetésre ítéltek.

A börtönőr, egy cellanyitásra és zárásra betanított medve, köszönt neki, és bebocsátotta az épületbe, amelynek ajtói becsukódtak mögötte.

Tíz lépéssel odébb Jan egy tizenhét-tizennyolc éves szép fiatal leánnyal találkozott, aki fríz viseletben volt, és kedvesen bókolt neki; Jan megfogta az állat, és így szólt hozzá:

– Jó napot, jó és szép Rosa. Hogy van a bátyám?

– Ó, Jan úr – felelte a leány –, nem az nyugtalanít engem, amit elkövettek rajta; az már elmúlt.

– Hát akkor mitől félsz, kisleányom?

– Ó, Jan úr, attól, amit ezután követnek el rajta.

– No igen – mondta de Witt –, a kinti tömeg, ugye?

– Hallja?

– Igaz, nagyon izgatottak, de talán lecsillapodnak, ha meglátnak bennünket, hiszen mi mindig csak jót tettünk velük.

– Sajnos, ez nem ok – mormolta a fiatal leány, s elindult, engedelmeskedvén apja egy parancsoló mozdulatának.

– Nem, gyermekem, nem; csakugyan igaz, amit mondasz.

Aztán folytatta útját.

– Íme – mormogta –, egy leányka, aki valószínűleg olvasni sem tud, s aki most a világ történetét belefoglalta egy szóba.

És a volt főminiszter éppen olyan nyugodtan, csak valamivel szomorúbban, mint ahogy belépett, folytatta útját bátyjának cellája felé.

Jegyzet:

1:  Mithridatész Pontusz királya volt (i. e. III.-63-ig uralkodott), több sikeres hadjáratot vezetett Róma ellen.

2:  Ariszteidész (i. e. kb. 540-467) igazságosságáról híres athéni államférfi és győzelmeiről híres hadvezér, akit száműztek.

3:  Francia államférfi (1641-1691), XIV. Lajos kitűnő hadügyminisztere; jelentős szerepe volt Franciaország nagyhatalmi politikájában is.