A Garrenek műve regényciklus harmadik része

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Oláh Gábor

A FÖLDRENGÉSRŐL

A város nem volt egész pontosan a helyén. Péter felment a dombra, ahol Garren Mátyás idejében akasztottak, aggályosan nézelődött. Mintha kissé elmozdult volna a város. Kételyét nem merte megbeszélni senkivel. Tenyerét szemöldjei fölé illesztette, így bámulta, az akasztófa tövéből, a tornyokat, a szobrokat. A város állandóan finom ködben hevert, s mintha szemérmesen lihegett volna. Valami szörnyűség történt vele. Péter az akasztófának támaszkodott, s egy ideig maga is úgy állott ott, mint egy akasztott, akit idejében levágtak.

Más alkalommal elhívta a szemleútra Tamást. A látcsövet is elvitték a kiránduláshoz, Krisztina gyöngyház betétes színházi látcsövét. Az ismerős úton mentek, a temetőn keresztül. Tamás fújtatott, nem bírta a kapaszkodókat, rosszkedvűen olvasta a régi halottak sírkövén a penészes felírásokat. Ezt a temetőt már csak a régi családok használták. A jövevények odalenn temetkeztek, a völgyben, szemérmes irigységgel. A régi családok főúri elkülönzöttségében feküdtek itt. A Garrenek sírboltja tágas volt és ápolt: Anna és Erzsébet minden hónapban kirándultak ide, mintegy etették a halottakat, azzal a különös, légies és egyben anyagias eledellel, amit jó családból származó halott nem nélkülözhet: virággal, emlékekkel, egy kevés gőggel. A kriptában nem fért el minden Garren. Már a század végén megtelt a sírbolt, s egyes Garreneket, a rendtartás szellemében, melyet csak Sebestyén ismert igazán, a környező területen temettek el, kissé albérletben. Ezeket a sírokat különös figyelemmel ápolta Anna, mintha csak kárpótolni akarná a családi kegyhelyről kiszorult halottakat. Újabb kori szokás szerint a fejfákra a halottak fényképeit is kiszögezték; zománcképeket, melyek kissé ijedt arcokat mutattak, pomádés üstököket, egy-egy sajtkereskedőt vagy árvaszéki hivatalnokot, amint atyafias komázással, megszeppent, hunyorító pillantással kacérkodnak valami vagy valaki ismeretlennel. Egy nő feküdt itt, sírját befonták a zsidócseresznye piros bogyós ágai, bizonyos Eta, élt harminchat évet. Ez a nő a Garrenekhez tartozott, de Sebestyén sem tudta egészen biztosan, miért. Valószínűleg csak megjelent, ötven év előtt; az egyik Garren életében. Sírja domború volt, mint egy régimódi hencser, egy száz év előtt elvált asszony hálószobájában. Ebben a sírban volt valami szemérmetlen. Anna kakukkfűvel ültette be, sűrűn, s a szagos gaz egészen eltakarta a sírt, mint egy lila kendő, melyet öngyilkos, nem egészen erényes életű nő meztelen testére terít sebtében valaki.

Végigmentek a temetőn, szaglásztak, fél kézzel szúrós, tövises gallyakat húztak el a sírkövekről, keresték ismerőseiket. Itt feküdt Derén Katinka, a legjobb anya. Derén Katinka volt az első nő, akit Péter megcsókolt. A mosókonyhában csókolta meg, Derénéknél, a lúggőzös mosókonyhában, s közben a mángorlónak támaszkodtak. Csókjának friss mandulatej íze volt. Ez a csók sokáig tartott; Péter akkor tizenhét éves volt, Katinka harminc; közben elmúlt húsz esztendő, s mintha a csók még mindig tartott volna. Talán mert meghalt, gondolta Péter. Az ilyen csókok, a halottak csókjai, különválnak azoktól, akik adták és kapták, s mintegy önmagukban élnek, mint a fény a térben. A világ, amelynek zűrzavarából származnak, már elpusztult; de a fény, a csók él tovább. Péter leült Derén Katinka sírja mellé. Ebbe a csókba kapcsolt később mindent az élet: minden új csókot, érintést, testi örömet. Tamás nem szeretett gyöngéd emlékekről beszélni. Szemérmes lélek volt. A nőkről csak úgy mellékesen beszélt, s közben természetesen lovaglóostorát suhogtatta, mint egy idomító. „Már nem volt fiatal – mondta most Péter, s botjával túrta a gazt Derén Katinka sírja körül –, két gyermeke volt, s akkor egyet már el is temetett. Micsoda csók volt! – mondta áhítatosan, csendesen. – Emlékszel a mosókonyha lejáratára? A pincéből esős délutánokon tucatjával másztak elő a patkányok. A kőfal mögött állott egy diófa; szeptemberben porolórudakkal vertük le az átellenes udvarból a szomszéd dióját, s Katinka ott állott a lakás ajtajában, karjai között a szoptatóssal és nevetett. Diószín arca volt, most jut eszembe. Olyan nyitott, egyszerű arca volt… néha álmodom ezzel az arccal. Megismerünk testeket, melyek olyan mélyen, oly gyöngéd derengéssel élnek bennünk, mint amilyen gyöngyfénnyel a Szűz teste derengett az angyal számára, aki a Hírt hozta. Nem csodálkoztam, hogy idősebb, mint én, hogy szoptat, nevet és nem csodálkozik, mikor megcsókolom. Ma azt mondják, flört. De akkor még nem volt flört. Ezt a műfajt amerikaiak találták fel, mint a bidét és a csekket. Akkor még szexepil sem volt; nem volt semmi más, csak az idők jele, s Derén Katinka mosolya és teste. Minden, ami később következett: a világháború, a mozgóképek, melyek egymillió dollárba kerülnek, az atomrombolás, a tánccal egybekötött délutáni tea a szállodák előcsarnokaiban, a villamos jéghűtőszekrények, a flört, Edit és Emmánuel – mindaz ennek a csóknak emlékéből táplálkozott. Derén akkor már ötvenéves lehetett. A csók után két nappal találkoztam vele az utcán; szakállt viselt, szomorúan ment, s oly mélyen köszöntött engem, a fiatalembert, oly alázatosan, mintha tudna valamit, mintha égi üzenetet hallott volna. Mélyen elvörösödtem. Aztán meghalt Katinka, fehérvérűségben. Húsz éve most érintek először valamit, ami testéhez tartozik.”

Lehajolt, és egy leszakított borostyánlevelet kezdett morzsolni; hervadt és száradt levelet, melyet az egyszeri kedves fejfájáról tépett le.

– Derén még él – mondta Tamás zavartan. – Megnősült. De most levágatta szakállát. Fiatal nőt vett el, s ő maga is fiatalabbnak akar tetszeni.

Péter szerette ezt a szemérmes zavart. Nedves, violaszín felhők haladtak fölöttük. Az elhalt nő sírja fölött megálltak a felhők, és sírtak egy keveset, illedelmesen. Kényelmesen ült itt, botjára támaszkodott, a sírokon át a Kálvária fehérre meszelt stációs fülkéit látta, az omlatag kőfalat, a ciprusokat. Jegenyék is vegyültek a ciprusok közé, mint egy külföldi testőrcsapat szálas legényei közé a válogatott belföldiek. Az idegen éghajlatban libabőrösen állongtak a ciprusok, s mindegyre reszkettek. A két sor ciprus és jegenye között a völgyet látta, a várost, s aztán messzebb a sziklákat, melyek a tengert őrizték. Mintha a táj még mindig tiltakozott volna az emberi szándék ellen: a megművelt vidék mögött, a város mögött ellenállás érzett a sziklákon, az erdő őrizte titkait, s csak a hajdani kényúr várbástyái, a hegy tetején, őrizték még az emberi önkénynek s a tervező életnek valamely maradékát. Itt fönn, a temetőben, langyos szél keringett, mint egy álmodozó nő lélegzetvétele. Ez a szellő a sziklák közül érkezett, a tenger felől, s a titokzatos meleg áram leheletét hozta, amely érthetetlen menetrendje szerint eltévedt északnyugati vándorútján ebbe az öbölbe is, s időnként reálehelt fűszeres, meleg illatú sóhajával a tájra és a városra. A hegy mögött mindegyre érezni lehetett a tengert, éjszaka is, télen is. A sziklák hasadékain át, mintha a világ tartálya megrepedt és kiáradt volna, szivárgott ez a finom, langyos szagosság, a tenger szaga. Kissé a halál szaga is volt. Olyan sűrű volt, testies. Péter szimatolt.

– A bőrorvos – mondta szemérmesen Tamás –, aki megcsókolta Annát a kapualjban… emlékszel?

– Még él – mondta Péter, és biccentett.

A társalgásnak ezt a válfaját csak ők értették. A tenger szaga, az első csók. Derén Katinka sírja, s amit itt, a hegyen kerestek: ez volt együtt a feladat, amelyet e pillanatban meg kellett oldani. Harminc év előtt is így segítettek egymásnak, a gyermekszobában, számtani feladataik fölé hajolva, mikor a világ adatait közös nevezőre kellett emelni: vegyünk tíz köteg bükkfát, tüzeljünk négy kályhában három óra hosszat… Tamás néha súgott. A részleteket, egyenkint akármilyen egyszerűek és áttetszőek voltak is, csak összefüggéseikben lehetett teljesen megérteni. Ez volt itt Derén Katinka sírja, s lenn, a városban él és hasznosan tevékenykedik a bőrorvos, aki először csókolta meg Annát egy kapu alatt, s a ciprusok és jegenyék között szelíden és fölényesen reájuk lehelt meleg lélegzetével a tenger, melyet csak sejteni lehetett a titkát és önkényét rejtegető hegy mögött; s őrizte a meleg áramot, mely hajókat vonszolt, s a hajók egyikén, egy kis, háromezer tonnás postagőzösön, sok év előtt elment Tamás a nagyvilágba; de elébb még állt a fedélzeten, integetett és hazudott valamit. Elindultak az akasztófa felé, de útközben a Garren-sírokat lehetőleg elkerülték. Most, mikor az apa haldoklott, tapintatlan lett volna elmenőben benézni a sírboltba. Péter hajladozva ment előre, könnyű lépésekkel, mint aki Karnakban megőrzött valamit az ifjúság üdeségéből, s meg tud élni növényi táplálékon is. A táj, a párától és kora tavaszi levegőtől fülledten permetezett táj megtelt a vándorok titkával. Halkan, lábujjhegyen mentek a halottak és az első csókok emléke között. Mindenütt ismerősök feküdtek. Mintha a város, az igazi, ide költözött volna a merénylet elől, csendes daccal, e tapintatos és makacs száműzetésbe, a halálba. Talán a hajdani kényúr váromladékai között húzódott meg mindaz, ami a városból sértetlenül megmaradt, gondolta Péter. S Tamás kimondta:

– Ezek itt ismerősebbek.

– Igen, sokkal ismerősebbek.

– Az élők csalnak.

– Csalnak? – Péter gondolkozott. – Nem, Tamás, csak félnek.

De érezte, hogy Tamásnak van igaza. „Edit egészen megrontott már – gondolta. – Megszelídített. Örökké felmentem az embereket… Pedig csalnak.” Az élőkkel, lenn, a völgyben, a házakban és üzletekben, a szekrények, álmok és fényképek között, csakugyan történt valami. Mintha kissé eltorzultak volna. Péter ismerős arcokkal találkozott az utcán, s az arcok ijesztően elváltoztak ez években, másként, mint ahogy az öregség, a betegség és a csalódás mintázza meg az idő műhelyében az arcokat. Mintha lesütötték volna szemeiket az élők. Csak a halottak néztek még farkasszemet a látogatókkal; a halottak, régi, fájdalmasan ismerős, megindítóan bizalmas pillantásokkal. Mintha az élők is elmozdultak volna kissé helyükről, arról a nehezen meghatározható helyről, ahol eredetileg – időtlenül régi eredet törvénye szerint – illetékesek voltak. Minden elmozdult a városban és az emberekben. A négyszáz éves harangláb tornyában ott lógott a harang, melyből néha ágyút öntöttek, s aztán, békekötés után, az ágyút visszaöntötték harangnak, de kissé ferdén lógott, mint a szélütött feje. A székesegyház tornya behorpadt, mint ahogy szégyenében összemegy az ember, testileg is. A szövetek és anyagok, melyek a város és lakóinak testét alkották, elsorvadtak az időben. Tamás azt mondta, a város beteges. Talán a rossz lelkiismeret kínozza.

– Miért, mit tehetett volna? – védte a várost Péter.

– Az ember inkább meghal – mondta Tamás. – Néha városok is meghalnak. Inkább meghalnak, de nem viselik el a gyalázatot.

Szótlanul értek föl a dombtetőre. Péter örült, hogy az akasztófát az új időben is itt felejtették. Olyan volt, a város felett, mint egy meghitt ismertetőjel, mint a jelképe valami bizalmasnak és megszokottnak, amit csak beavatottak értenek. A hajdani kivégzés színhelye körül az őslakosok pihenőpadokat állítottak. A padok alatt szalámihéjak és zsíros papírok hevertek. Ennek a kilátásnak a mélyén egészen kicsi volt a város, mintha összegörnyedt volna. Körbejártak a tisztáson, minden égtáj felől szemlélték a várost, ártatlan arccal, mint az esernyős, gázgyári hivatalnoknak öltözött kémek. Az ellenség ott rejtőzött valahol, a sikátorok között. Tamás tudni vélte, hogy már aláaknázták a várost, támadások esetére. A repülőtéren mindegyre érkeztek és indultak a gépek. A levegő megtelt távoli, fenyegető motorzúgással.

– Mondom, hogy elmozdult – mondta Péter.

Nekidőltek az akasztófának, a látcsövet kapdosták egymás kezéből, s izgatottan szemlélődtek. Innen, a magasból végre nyugodtan és alaposan szemügyre lehetett venni a várost. Az utcákon mindegyre idegenek jöttek szemközt, és zavartak. Péter, szeme előtt Krisztina látcsövével, lassan körbefordult, és minden szögletet alaposan megnézett. Most, hogy a tárgyat, melynek üvegjén át valamikor Krisztina szemlélte a földi játék csepűrágók által torzított, bohókás és izgalmas változatait, szeméhez szorította, mintha egy pillanatra az anya szemével látta volna a szülővárost. Olyan ijedt volt a város. Előkelő emberek ijednek meg így, mikor reájuk tör a láthatatlan ellenség, amely ellen nem véd cím, rang és készpénz sem, s reggel, a fűtött hivatalban, dohány- és kölnivízszagúan, címergyűrűs ujjak hegyével piszkálják az esedékes ügyiratot, s nincs kedvük intézkedni többé. Mint mikor valaki először hallja igazán, minden személyes következménnyel, ezt a szót: „anyagcsere”. A város előkelő volt, s mintha a halál előszobájában kuporgott volna. Van egy időszak a városok életében, néhány perc vagy néhány évtized, mikor az ismeretterjesztő kézikönyvben még „virágzó iparukkal” kapcsolatban emlegetik őket, „élénk cementkereskedelmüket” dicsérik; de a lakosok, szótlanul és bűntudatosan, már tudják, hogy az utca, melynek köveit reggelenként, élénk cementkereskedelem közben tapodják, rövid idő múlva már „regényes, festői utcácska” lesz a nemzetközi útikönyvekben; a templom, ahol hajnalban még eleven bűneiket gyónták, egy idő múlva vizsgaadat lesz kezdő és makacs műtörténészek számára; s az élet, amelyet e városban még kézzel és lábbal élnek, kissé már történelmi élet, abban a halvány, kísérteties értelemben, ahogy egy tábornok harminc évvel a csatavesztés után, sápadtan, még mindig történelmi életet él, polgári ruhában, s reggelenként savanyú vizet iszik a sétányon, s úgy tesz, mintha észre sem venné, hogy az új, fiatalabb rendőrök már nem köszönnek neki. Így halt el a városban valami, az utolsó években. Még itt volt a város, teljes készültségben, tornyokkal és egy földszintes nyilvános házzal, könyvtárral, vágóhíddal, pletykákkal és sírboltokkal; de már műemlék volt kissé, idegenvezetőkkel és háziiparral. Péter átadta a látcsövet Tamásnak.

– Valamikor ez volt a világ közepe – mondta. – Mi lett belőle?

Tamás gondolkozott:

– Vasúti gócpont.

A székesegyházzal szemben, ahol háromszáz év előtt eltemettek egy ájtatos királyt, s ahol Péter egyszer télen, ministrálás közben, felfázott és hólyaghurutot kapott, a jövevények üvegből építettek áruházat. Ebben az üvegházban, valamennyi Garren s az őslakosok többségének érzése szerint, olcsó, de gyanús használati tárgyakat árultak: sárcipőt, hintőport gyermekek számára, idegen nyelvű, történelmi tárgyú képes nyomtatványokat, tornaeszközöket, detektívregényt és óvszert. A háromemeletes üvegdoboz a hódító pökhendi biztonságával állott a csúcsos tetejű házak között, megtömve a gyanús műveltség kellékeivel, mintegy rummal, tollakkal és üveggyöngyökkel. Péter, valahányszor elment előtte, mindig elfordította fejét. A székesegyház bejárata fölött az angyalokat kézművesek faragták, s a kőangyalok mosolyogtak, mert a régi mester lelkéből és hitéből is belefaragott a sárga kőbe valamit. A Garrenek is dolgoztak e szobrokon, ezen a templomon, háromszáz év előtt. A régi családok mind dolgoztak valamikor e templomon: vésővel vagy kézimunkával, vagy pénzt adtak hozzá, vagy megnézték mindennap, száztíz éven át, amint épült, vagy imáikba foglalták a vágyat, hogy épüljön fel, tornya legyen magas és lendületes, s hozzá méltóságos is, mint az emberi szándék, amely emelte: s ilyen lendülettel keresett utat és irányt a föld és Isten között. Ezzel a templommal szemben építettek lapos tetejű áruházat az idegenek, cementből és üvegből. Tamás, valahányszor elment az üvegház előtt, mindig ökölbe szorította kezét. Építettek házakat a külső kerületekben is, a temető és a javítóintézet között, apró, fehér házcsoportokat; s itt éltek, keskeny hencsereken aludtak, szobákban, melyek szomjasan, tátott ablakokkal nyelték a napsugarat, s a falakból víz, meleg és hideg levegő és fény csorgott, s mindenféle más kellemességek, időszerű tartályokból, s a díványokon idegen álmokat álmodtak a fehér, nagy ablakos házakban, s az álmokat elemezték is, korszerű módszerek szerint, idegen szójátékok kényszerképzeteinek engedelmeskedve. Ezek a házcsoportok a városon kívül épültek. Péter most a javítóintézet épülettömbjét vizsgálta Krisztina látcsövével. Egyszer járt itt, nagyon régen, valakit keresett, többen voltak, s most eszébe jutott, hogy Ábel, a varázsló is velük tartott ezen az úton, s még mások is – arcok jutottak eszébe, melyeket most mintha álarc takart volna. Az intézet lakói, a fiúk, afféle takarosabb és szemérmesebb rabruhákban jártak – nem éppen csíkos rabruhákban, de mind egyforma, sötétkék zubbonyt viseltek, s a hálószobák és a munkatermek ablakán rács volt, s a kapuban őr állott, derekán gyíklesővel és lőfegyverrel. Apácák is jártak a kerti utakon, keményített főkötőkben és derekukra fűzött rózsafüzérrel, s az egész csodálatosan megmaradt Péter számára, mintha valamilyen eszelős vadaskertben járt volna, ahol kerítés mögött őriznek nemes és fiatal vadakat; s olyan szomorúság maradt vissza e látogatástól, melyet később Karnak és Emmánuel sem tudtak eloszlatni. Most megint látta ezt az épülettömböt. Mintha kis, tehetséges, nagyratörő gyilkosokat őriztek volna ott, miniatűr gonosztevőket. Most megint érezte, hogy még mindig köze van hozzájuk, csak mert valamikor cinkosi köze volt ehhez a másik, apró, sunyin tervező emberiséghez – mintha akkor, sok év előtt, szövetkeztek és megbeszéltek volna jelekkel és titkosírással valamit, amit Péter aztán nem tartott meg; s kissé elárulta őket.

– Ábel még jár hozzájuk – mondta súgva Tamás.

A szél lobogtatta hajukat. A tenger felől fény esett a városra. Ott volt a Javító, s kapujától bokrokkal és jegenyékkel szegélyezett út vezetett a város felé. Az első házban, a vám mellett, a vak katonaorvos lakott, aki egyszer az utcán kézbe fogta Péter fejét, ujjaival tapogatta a gyermek arcát, orrát és szemeit, s végül elégedetten, rekedten mondta: „Te Garren vagy. Érzem.” S két hüvelykujjával, gyöngéden, megnyomta Péter állát és szemhéjait. A katonaorvossal szemközt lakott az angol kertész, aki a háborúban is itt maradt, senki nem bántotta, szabadon járt kertjében és a városban, s időnként felutazott a fővárosba, és angolul botrányt csapott a lóversenypályán, mert a lovakat néha másként helyezték, mint ő szerette volna. De mikor az idegenek bejöttek, ez a kertész sírt és angolul szidta a hódítókat, s lakása ablakán kitűzte a régi zászlót s az angol zászlót is melléje; de nem merte bántani senki. És a kertész lakása mellett lakott a fésülőasszony, aki hónapos szobát adott bérbe az átutazó színésznőknek. A földszintes szoba ablakai az utcára nyíltak, s a színésznők télen, szürkületben, petróleumlámpa fénye mellett, zöldes, hólyagos tükör előtt, hajukat bodorították a szobában, a helyi lap sárgás újságpapirosán próbálgatták a forró sütővasat, s a boltíves, homályos helyiségben mindenféle rokolyák lógtak, színes alsók és kötött nadrágok, mert a színház huzatos volt, és a segédszínésznők már október elején könnyen felfáztak kánkán közben. Ebben a szobában kétszer járt Péter – először tizennégy éves korában, mikor virágot és levelet küldött egy sovány, fekete lánynak, aki a Trilby címszerepében lépett fel, s Péter leveleire udvariasan felelt, és meghívta teára. A látogatásról akkortájt sokan beszéltek a városban. A püspök is tudott róla. A leány szeretője volt egy nagybérlőnek, s Péter felkötötte ez alkalomra Mátyás nagyapa fehér pettyes, sötétkék csokornyakkendőjét. A szobában, mikor Péter sápadtan és ünnepélyesen megjelent, aggályos rend volt; a mosdón, csorba kancsóban, ott állottak Péter virágai, s mindketten ügyeltek a modorra. Teát nem kapott a látogató, csak almabort. A díványon ültek, szemközt az ablakkal, a színésznő csukott nyakú fekete ruhát viselt, s ezen a délutánon különös gonddal sütötte ki és fésülte homlokára a fekete fürtöket.

– Kegyed Ernesztin, számomra – mondta Péter.

Ő is fekete ruhát viselt ez alkalommal s gombos, fekete félcipőket. Az apa a városház előtt várta. Komoly volt és megindult.

– Mi volt? – kérdezte, s kézen fogta Pétert. Így mentek haza, a hűvös utcákon, s többen álltak az ablakok mögött és tudták, hogy Garren Gábor most kíséri haza legidősebb fiát, a tizennégy éves Pétert, aki ma délután, először életében, látogatóban járt egy színésznőnél. A püspök lapjában, a személyi híreket megelőző hangulatcikk sorai között, burkolt szavakban megemlékezett a szerkesztő erről a társadalmi eseményről.

– Nem tudom, apa – mondta Péter. – Olyan más volt. Azt mondtam, ő Ernesztin, számomra. De nem tudott semmiféle Ernesztinről. A cipőjét nézte és tudomásomra adta, hogy ő Erzsike, egyszerűen Erzsike. Csak a művészneve Kamilla. Aztán csak ültünk és hallgattunk. Nagyon meleg volt a szobában, s olyan különös, szagos zsírszag. Ezt a szalagot adta emlékbe.

Megálltak egy gázlámpa alatt. A gyönge, repdeső fényben Garren Gábor szakértőn nézegette a keskeny, nem egészen tiszta, világoskék szalagot. Megszagolta, és halkan mondta:

– Fűzőből való.

Majd megint kézen fogta Pétert, és hazafelé indult vele. Kissé elégedetlen volt. A kapuban halkan mondta:

– Erzsébetnek ne szólj. S főként ne menj vissza ehhez a nőhöz. Majd küldetek neki, disznótor után, kolbászt és valami készpénzt.

A ház állott még, de a fésülőasszony már feladott minden színházi kapcsolatot, s utolsó években dögönyözni járt az idegenekhez. A szobában most egy tovább szolgáló őrmester lakott. Péter felkereste a szobát, s az őrmester megengedte, hogy néhány percre egyedül maradjon a boltívek alatt és szimatoljon. „Értem, souvenir” – mondta vigyorogva. A petróleumszagból maradt valami, de a régi, szagos pomádé illata elpárolgott. Az őrmester sósborszesszel kente lábait; ez a nyers illat mindent áthatott. Igen, a szoba is „elmozdult” helyéről. S most, hogy Krisztina látcsövével keresték a régi, rögzített pontokat, melyekre felépíthették volna a régi várost, tornyaival és mosolyaival, illataival és hóeséseivel, megdöbbenve észlelték, hogy a várossal testiesen, anyagian történt valami. Mint mikor a nyomdában, valamilyen baleset következtében elmozdulnak a lemezek, s a színes műmelléklet három színnyomású lapjait egy-egy milliméterrel lazábban fekteti a gépész, s a színek nem fedik többé egészen pontosan egymást, a hős orra kissé zöld, s a hősnő keble világoskék: úgy nem fedték többé egymást a város régi rajzának lemezei. „Elmozdult!” – mondta a műértő ideges kétségbeesésével Péter, s tehetetlen mozdulattal átnyújtotta Tamásnak a látcsövet, s Tamás, kissé fontoskodva, mint mindig, mikor egyedül volt Péterrel, s nem kellett aranyásót és beavatott, külföldön is tekintélyes urat játszania: „Igen, mintha kissé elmozdult volna!…” Álltak a szélben, szagolták a tengert, hunyorogtak és gondterhesen dohányoztak.

De ugyanakkor, mikor kissé „elmozdult”, mintha felnőtt volna a város. Volt benne valami bánatos és közönyös, mint a felnőttekben, akik már tudják az igazat. Mint aki átvállal egy sorsot, emlékeit már csak ritka pillanatokban becézi, s beletörődött, hogy az új időben másképp kell öltözködni, a házaknak sima fedelük van, és a nagyanyák is festik magukat és táncolnak. A régi város meglapult a kriptában, ahol a harcias király csontjait s egy-két rozsdás, korabeli alabárdot őriztek; a politúros, szárnyas ajtajú szekrényekben, melyek a sértett tárgyak szemérmes elvonultságával éltek a régi házakban, s őriztek érmelegítőt, ötvenéves és még régibb, horgolt alsóruhákat, halottak leveleit, értékét vesztett bankjegyet, régi falragaszokat, melyek harminc év előtt szakszerűen ebzárlatra, a lépfene veszélyeire vagy a király születésnapjára figyelmeztették a lakosságot, s most, mikor három évtized kiszívta a betűkből az időszerű tartalmat, éppen olyan fontosak és becsesek voltak, mint a múzeumban a régi pergamenek, melyek elkallódott szabadságigényeket, vérrel és pénzzel megvásárolt városi és polgári előjogokat bizonygattak az őslakosok számára. A szekrényekben is elmozdult helyéről valami. Alig észrevehetően. Néha csak egy-két millimétert. „Százezer ördög – mondta Tamás, és kiverte pipáját az akasztófán. – Mi történt itt?”

– Földrengés – mondta Péter.

S mintha most végre megértették volna, a táj fölé hajoltak. A földrengés, amely a városban pusztított, nagyon finom rengés lehetett: a lakosok a rengésre még nem ugortak ki az ágyakból, a szekrények nem dűltek föl, a tűzoltók nem rohantak létrás kocsikon a nők és gyerekek mentésére. Oly finom földrengés volt, hogy a hivatalos jelzőszerkezetek talán meg sem érezték. Talán csak az órák másodpercmutatói s az őslakosok bolygóidegei érezték meg. S a tárgyak a fiókokban. S azok az idegek, melyek a szemek mosolyát szabályozták. Mert a város, s minden, ami benne felgyűlt, ember és tárgy, hús és kő, kissé elmozdult helyéről. Most látták: látcsövön, így különösen Krisztina látcsövén át, kitűnően lehetett látni. Valami történt a világban, s a város a maga módján felelt e változásra. Tamás türelmetlenül topogott és halkan káromkodott. Tétován járkáltak a nyugtalan széláramban, tehetetlenül.

– Rendbe lehet még hozni? – kérdezte tájékozatlanul.

Péter mosolygott:

– Nem tudom – mondta fáradtan. – Nem rajtunk múlik. Az idegenek csinálták.

Tamás füttyentett. Fenyegetően suhintott a lovaglóostorral, és elszántan mondta:

– Beszélni kell az idegenekkel.

TARTALOM

A földrengésről

Az idegenek

A gyalázat

Gyász és bosszú

Tamás kutatni kezd

Hírek Karnakból

A varázslat

A szakértők

A kórkép

Simítások

Camping

Anna megszépül

Búcsú és ünnep

A lélek visszanéz

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 395 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License