Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Bevezetés

1. A holt ház

2. Első benyomások

3. Első benyomások

4. Első benyomások

5. Az első hónap

6. Az első hónap

7. Új ismeretségek. Petrov

8. Elszánt emberek - Lucska

9. Fomics Ézsau. - Fürdő. - Baklusin elbeszélése

10. Karácsony ünnepe

11. Előadás

12. A kórház

13. Folytatás

14. Folytatás

15. Akulka férje - Elbeszélés -

16. Nyári idő

17. Fegyintézeti állatok

18. A pretenzió

19. A bajtársak

20. A szökés

21. Távozás a katorgából

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

EMLÉKIRATOK
A HOLTAK HÁZÁBÓL

fordította:
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-971-4 EPUB
ISBN 978-963-559-996-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Записки из Мёртвого дома

első kiadás: 1862.
az elektronikus változat az 1923. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Scherberg 1882-ben készült,
Orosz elítéltek menetelnek hóviharban
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Szibéria távoli részeiben, puszták, hegységek és járhatatlan erdők között itt-ott kis városok tűnnek fel ezer, legfeljebb kétezer lakossal; a városkák fából épültek, nem mutatósak, két templomuk van: egyik a városban, másik a temetőben; ezek a városok inkább Moszkva-vidéki falvakhoz hasonlítanak, mintsem városokhoz. Rendszerint jól el vannak látva iszpravnyikokkal, ülnökökkel és egyéb alantas hivatalnokkal. Általában véve Szibériában - ellenére az ott uralkodó hidegnek - a hivatalnokoskodás rendkívül meleg. Az emberek egyszerűek, nem liberálisak, a rendtartás régimódi, szigorú, századok által szentesített. A csinovnyikok, - akik joggal játsszák a szibériai nemesség szerepét, - vagy bennszülött, tősgyökeres szibirjákok, vagy Oroszországból, nagyobbrészt a fővárosokból valók, akiket ide csábít a hasonlíthatatlanul jobb fizetés, kettős napidíj és a jövőre való kilátások reménysége. Ezek közül olyanok, akik számot tudnak vetni az élet feladataival, csaknem kivétel nélkül Szibériában maradnak és kész örömmel fészkelnek meg ott. Idők múltával ez bő és édes gyümölcsöt terem. Mások ellenben, a könnyelműek és olyanok, akik az élet feladatait komolyan venni nem tudják, mihamar megunják Szibériát és szomorkodva kérdezgetik maguktól: „minek jöttek ők ide?“ Türelmetlenül morzsolják le szolgálatuk három évre terjedő törvényes idejét s ennek leteltével azonnal megkezdik visszatérésük iránt való lótás-futásukat és visszaköltöznek, szidva és gúnyolva Szibériát,. Nincs igazuk: nem csak szolgálati, hanem sok egyéb tekintetben is jól meg lehet Szibériában élni. Az éghajlat pompás; akadnak ott feltűnően gazdag és vendégszerető kupecek, akad nem egy rendkívül érdemes idegen származású. A kisasszonyok virítanak, mint a rózsa és a legnagyobb mértékben jó erkölcsűek. A szárnyas vadak az utcákon röpködnek és maguk mennek neki a vadásznak. Pezsgőbort rendkívül nagy mennyiségben fogyasztanak. A halikra csodálatosain ízes. A búzagabona némely helyeken tizenötszörös magot ád... Általában a föld nagyon termékeny. Csak tudni kell vele bánni. Szibériában pedig tudnak vele bánni.

Egy ilyen vidám, elégedett, a lehető legkedvesebb lakosokkal biró városkában, melynek emléke kitörölhetetlenül marad meg szívemben, találkoztam én Gorjáncsikov Petrovics Sándorral, egy Oroszországból ide szakadt nemessel és földbirtokossal, aki mint másodfokú.[1] kényszermunkára ítélt számkivetett került ide, azért, mert megölte a feleségét és a törvény szerint rá kirótt tíz évi katorga[2] leteltével nyugodtan, meghúzódva élt tovább K. városában mint telepes. Voltaképpen egy a városhoz közel eső faluban volt tartózkodási helye kijelölve, de a városban lakott, mert így lehetővé volt téve, hogy gyerekeit legalább amilyen-olyan taníttatásban részesítse. A szibériai városokban gyakran találhatók a számkivetettek közt tanítók is s ezeket nem szokták mellőzni. Főképpen francia nyelvet tanítanak, melyre oly nagy szükségük van az életben s amelyről Szibéria oly távol eső vidékein fogalmuk sem lehetne. Petrovics Sándorral első ízben egy régi, érdemes, vendégszerető csinovnyik, Grozdikov Ivanücs Iván házánál találkoztam, akinek öt, különféle életkorú, szép reményekre jogosító leánya volt. Ezeket Petrovics Sándor hetenkint négy órai tanításban részesítette, s kapott egy- egy óráért 30 ezüst kopejkát. Érdekelt engem az ő külseje. Nagyon sápadt, vézna volt, még nem valami koros, legfeljebb harmincöt éves, kis termetű, beteges ember. Mindig igen tisztán, európai divat szerint öltözködött. Beszéd közben rendkívül figyelmesen és mereven nézett a vele beszélgető szemébe, komoly udvariassággal hallgatott meg minden szót, mintha azokon eltűnődnék, mintha a hozzá intézett kérdéssel valami talányt adtak volna fel neki, vagy mintha valami titkot akartak volna belőle kivenni, végül pedig röviden, világosan válaszolt, de annyira megfontolta minden szavát, hogy a vele beszélgető feszélyezettnek érezte magát s végre örült, hogy a beszélgetés véget ért. Én akkor mindjárt tudakozódtam felőle Ivanovics Ivántól és megtudtam, hogy Gorjáncsikov kifogástalanul erkölcsösen él, máskülönben Ivanovics Iván nem is fogadta volna fel őt a leányai tanítójául, de hogy a mellett roppant emberkerülő; kikerül mindenkit, nagyon tanult, sokat olvas, de igen szűk szavú s hogy általában nagyon nehéz vele szót kezdeni. Némelyek azt állították, hogy határozottan meg van őrülve, bár megengedték, hogy valójában ez még nem valami nagy hiba; hogy a város minden tekintélyes embere szívesen bánik Petrovics Sándorral, hogy ez még sok hasznot is tehetne, hivatalos beadványokat fogalmazhatna stb. Úgy gondolták, hogy Oroszországban jóravaló rokonsága lehet, akik tán nem is éppen utolsó emberek, de tudták, hogy számkivetése óta makacsul megszakította velük az összeköttetést, - egy szóval: kárt tesz magának. Ezenkívül nálunk mindenki tudta az ő históriáját, tudták, hogy megölte a feleségét, mindjárt házassága első évében megölte féltékenységből s maga jelentette fel magát (ami sokat enyhített a büntetésén). Az ilyen bűncselekményt mindig úgy tekintik, mint szerencsétlenséget és a bűntevőt sajnálják. De mindezek dacára ez a különc ember elkerült mindenkit s csak lecke-adás végett jelent meg az emberek közt.

Kezdetben nem igen törődtem vele, de - nem tudom: miért? - lassankint érdeklődni kezdtem iránta. Volt benne valami titokzatosság. Beszédbe ereszkedni -vele semmiképpen sem lehetett. Hiszen a kérdéseimre mindig válaszolt, sőt olyan készséggel, mintha ezt legnagyobb kötelességének tartotta volna; de feleletei után mintha restelkedtem volna tovább kérdezősködni s arcán ilyen beszélgetések után valami szenvedés, kimerültség volt látható. Emlékszem, hogy egy szép nyári estén Ivanovics Ivántól jöttem vele. Egyszer csak eszembe jutott, hogy meghívjam őt magamhoz egy kis cigarettázásra. Ki sem tudom mondani, hogy erre mekkora ijedelem látszott az arcán; egészen megzavarodott, valami érthetetlen szavakat kezdett dünnyögni, aztán haragosan tekintett rám és az utca másik oldalára szaladt. Elcsodálkoztam. Ettől kezdve valahányszor találkoztunk, mindig valami ijedtséggel nézett rám; De én nem hagytam a dolgot annyiban; valami vonzott hozzá s egy hónap múltán minden igaz ok nélkül egyszer csak betértem Gorjáncsikovhoz. Természetes, hogy ez ostoba és gyöngédtelen cselekedet volt tőlem. Gorjáncsikov a város legszélén, egy öreg polgár-asszonynál lakott, akinek egy tüdővészes leánya, ennek viszont egy törvénytelen leánygyermeke volt; ez utóbbi vagy tízesztendős, csinos, jókedvű leányka. Petrovics Sándor éppen írásra tanította ezt a leánykát, mikor hozzá beléptem. Meglátva engem, annyira megzavarodott, mintha valami bűntevésen kaptam volna rajta. Elvesztette lélekjelenlétét, felugrott székéről és kerekre nyitott szemekkel nézett rám. Végre leültünk; ő állhatatosan megfigyelte minden tekintetemet, mintha azokban valami különös, titkos gondolatot gyanított volna. Rájöttem, hogy ő az őrülésig képzelődő volt. Gyűlölettel nézett rám, csaknem azt kérdezve: „mikor távozol már?“ Beszélni kezdtem vele a városunkról, a folyó (hírekről; ő hallgatott és mérgesen mosolygott; kisült, hogy nem csak nem ismerte a legközönségesebb városi híreket, de nem is érdeklődött azok iránt. Szóba hoztam aztán a tartományunkat, annak szükségleteit; ő szótlanul hallgatott s oly különösen nézett a szemembe, hogy végre restelkedni kezdtem e beszélgetésemért. Különben pedig csaknem felingereltem öt új könyveimmel és folyóirataimmal; ezeket a kezemben tartottam, éppen most kaptam őket a postáról s felvágatlanul megkínáltam őt velük. Mohón nézett a könyvekre, de rögtön megváltoztatta szándékát és arra hivatkozva, hogy nincs olvasni való ideje, visszautasította a könyveket. Végre elbúcsúztam tőle s kijővén, éreztem, hogy szívemről valami elviselhetetlen teher esett le. Szégyenlettem magamat s nagy ostobaságnak tartottam, hogy rákötöttem magamat olyan emberre, akinek éppen az a főfeladata, hogy lehetőleg minél messzebbre elrejtőzzék a világ elől. De a dolgon segíteni már nem lehetett. Emlékszem, hogy könyvet alig láttam nála, következésképpen nem volt igaz, amit róla mondtak, t. i. hogy sokat olvasgat. Hanem amint egy párszor késő éjjel mentem el az ablaka előtt, világosságot láttam nála. Mit csinálhat az, ha reggelig így üldögél? Talán ír? S ha igen, hát mit?

Körülményeim úgy alakultak, hogy városunkból vagy három hónapra el kellett távoznom. Mikor - már tél-idétt - visszatértem, megtudtam, hogy Petrovics Sándor .az őszön meghalt; meghalt egyedül; soha még csak orvost sem hivatott magához. A városban már csaknem el is felejtették. Szállása üresen állt. Azonnal megismerkedtem a megboldogult háziasszonyával, hogy megtudjam tőle: mivel foglalkozott voltaképpen a lakója, nem írt-e valamit? Egy húsz-kopejkás ezüst pénzért a háziasszony egész kosárra való irományokat hozott elő, melyek a megboldogult után maradtak. Az öregasszony bevallotta, hogy két füzetet már el is hányt. Rosszkedvű, szűkszavú öregasszony volt, akiből csak nagy nehezen lehetett valamit kivenni. Lakójáról semmi különöset nem tudott mondani. Előadása szerint a megboldogult úgyszólván soha semmit sem csinált, hónapokig, sem vett könyvet, tollat a kezébe, ahelyett egész éjjeleken át járt-kelt a szobájában, valamiről gondolkozott, sőt néha maga-magával beszélgetett is, meg hogy nagyon szerette, dédelgette az ő unokáját, Katit, különösen, mikor megtudta, hogy Katinak hívják, végül, hogy Katalin napján mindig eljárt valakinek a lelkiüdvéért imádkozni.

A vendégeket nem szerette; hazulról csak leckék adására járt el; még ő rá, az öregasszonyra is kanosaiul nézett, ha ez hetenkint legalább egyszer bejött a szobáját kitakarítani és az egész három év alatt úgyszólván soha egy szót sem szólt hozzá. Megkérdeztem Katit: emlékszik-e a tanítójára? Kati szótlanul nézett rám, elfordult a fal felé és sírva fakadt. Eszerint hát mégis csak meg tudta magát szerettetni valakivel az az ember!

Elvittem az irományokat és egész nap lapozgattam bennük. Az iratok háromnegyedrésze közönséges, jelentéktelen tanítói gyakorlatokból, jegyzetekből állt. De volt egy meglehetősen terjedelmes, sűrűn beírt, be nem végzett füzet, melyet talán a szerző félredobott és elfelejtett. Az a tíz évi katorga volt abban leírva - bár összefüggéstelenül, - melyet Petrovics Sándor átélt. Ez a leírás helyenkint félbe volt szakítva valami más elbeszéléssel, valami különös, rettenetes visszaemlékezésekkel, miket idegesen, görcsösen, valami kényszerűségből vethetett papírra. Többször elolvastam e töredékeket s csaknem bizonyosra vettem, hogy ő ezeket őrültségében írta. Hanem e katorgai feljegyzéseket, melyeknek ő maga valahol a kézirataiban „Jelenetek a holt házból" címet adta, nem tartottam egészen érdekesség nélkül valóknak. Egészen új, eddig teljesen ismeretlen világ, némely esetek furcsasága, némely különös megjegyzések a nép elvesztőről, mindez megkapott engem s érdeklődéssel olvastam el egyet-mást. Persze: tévedhetek. Próbául kiválasztok két-három fejezetet; ítéljen az olvasó...

[1] A számkivetésnek, kényszermunkának számtalan fokozata van, az elkövetett bűn minőségéhez képest.

[2] Kényszermunka-bűnhődés.

1.
A holt ház

Börtönünk a fegyintézet szélén, egészen a sáncos kerítésnél állott. Ki-kinézegettünk a kerítés deszkarésein át az Isten világába: hátha láthatnánk valamit? - de nem láttunk egyebet, mint az ég egy kis csücskét és a magasra rakott földsáncot, melyet benőtt a dudva s amelyen éjjel-nappal fel s alá jár az őr; elgondolja ilyenkor az ember, hogy hosszú évek fognak eltelni s ő azalatt megint kinézegethet a résen s újra csak azt a sánc- kerítést, azokat az őröket, ugyanazt a darabka eget fogja látni, nem ám azt az eget, mely a fegyintézet felett van, hanem egy másikat, a távoli, szabad eget.

Képzeljenek el egy nagy udvart, melynek hossza vagy kétszáz, szélessége másfélszáz lépés s a melynek szabálytalan hatszöge magas palánkkal, azaz magas oszlopokkal van bekerítve, az oszlopok mélyen a földbe ásva, széleikkel szorosan egymáshoz illesztve, felül hevederekkel összetartva és végeik hegyesre faragva: ez a börtön külső kerítése. Az egyik oldalon erős kapu van, ez mindig be van zárva, előtte éjjel-nappal őrök állnak; a kaput csak szükség esetén nyitják ki, mikor a foglyokat munkára viszik. E kapun túl derűs, szabad világ volt, úgy éltek ott az emberek, mint ahogy emberek élni szoktak. Hanem a kapun innen levők arról az életről csak úgy ábrándoztak, mint valami képtelen meséről. Itt külön világ volt, mely nem hasonlított semmi máshoz; itt külön törvények, külön öltözetek voltak, saját erkölcsök és szokások, élő-holt ház, külön élet, amilyen sehol egyebütt nincs s az emberek is különösek. Hát ezt a különös zugot fogom én most leírni.

Az elkerített helyre bejutva, annak bensejében néhány épület látható. A széles udvar két oldalán két hosszú, egyemeletes, négyszögletű gerendákból összerótt faépület. Ezek a laktanyák. Ezekben laknak a foglyok, osztályok szerint elhelyezve. Azután az udvar mélyében még egy faépület, ez a konyha, két osztályra különítve; odább még egy épület, amelyben egy fedél alatt vannak a pincék, kamarák, pajták. Az udvar közepe üres és elég nagy, lapos teret képez. Itt gyülekeznek a foglyok, itt olvassák fel az ellenőrző névsort reggel, délben és este, napjában néha több ízben is, aszerint, amint az őröknek eszükbe jut s amiképpen gyakorlatuk van az ellenőrzésben. Köröskörül az épületek és a kerítés közt elég nagy tér van. Az épületek mögött, a foglyok közül olyanok, akik zárkózottabbak, komorabb természetűek, munkaszünetekben itt szeretnek járkálni, elbújni a többiek szeme elől és a maguk ügyük-bajukról gondolkozni. Ilyen járkálás közben velük találkozva, szerettem sötét, megbélyegzett arcaikba nézegetni és találgatni, hogy miről gondolkozhatnak. Volt köztük egy, akinek szabad idejében az volt a kedvelt foglalkozása, hogy a palánkokat számolgatta. Másfélezer ilyen palánk volt s ő azokat mind számontartotta, ismerte. Mindegyik palánk egy napot jelentett neki; minden nap leszámított egy palánkét s ilyen módon a le nem számított darabok száma szerint világosan láthatta, hogy a rá kirótt kényszermunka befejezéséig hány napig kell még neki a fegyintézetben maradnia? Nagy volt az öröme, ha a hatszöglet valamelyik oldalának végére jutott. Sok esztendeig kellett még várnia; de a fegyházban ráértek az emberek megtanulni a türelmességet. Láttam egyszer: mint búcsúzott el társaitól egy fogoly, aki húsz évet töltött a katorgában s végre kiszabadult. Voltak társai közt olyanok, akik még emlékeztek rá, mikor ez a fogoly először fiatalon, gondatlanul itt megjelent, nem törődve sem elkövetett bűntevésével, sem büntetésével. Mint megőszült, öreg ember, komor és szomorú arccal szabadult ki. Szótlanul járta be a mi hat fogolylaktanyánkat. amint egy-egy laktanyába belépett, előbb imádkozott a szent képek előtt, aztán mélyen, földig hajtotta magát társai előtt, kérve azokat, hogy jó emlékezettel legyenek iránta. - Emlékszem arra is, hogy egy foglyot, aki azelőtt jómódú szibériai paraszt volt, egyszer estefelé kihívtak a kapuhoz. Azelőtt félévvel kapta a hírt, hogy volt felesége férjhez ment s emiatt nagyon elbúsult. Most az asszony maga jött el a fegyintézetbe, kihívatta volt férjét és valami adományt nyújtott át neki. Vagy két percig beszélgettek, mind a ketten sírva fakadtak és örökre búcsút vettek egymástól. Láttam ez ember arcát, mikor a laktanyába visszatért... Oh, igen! ezen a helyen meg lehetett tanulni a türelmességet.

Alkonyaikor mindnyájunkat behajtottak a laktanyákba s egész éjszakára bezártak. Nekem mindig nehezemre esett, ha az udvarról be kellett menni a laktanyába. Hosszú, alacsony, nyomasztó ház volt az, faggyú-gyertyával világítva, nehéz, fojtogató levegővel. Nem tudom most megérteni: hogyan bírtam én ott tíz évig megélni. Priccsem három deszkából állt: ez volt az én egész helyem. Ilyen falókákon volt elhelyezve a mi szobánkban vagy harminc ember. Tél-idétt korán bezártak bennünket; beletelt vagy négy óra, míg valamennyien elaludtak. Addig pedig - zaj, lárma, kacagás, káromkodás, lánc-csörgés, füst, gőz, borotvált fejek, megbélyegzett arcok, rongyos ruhák - csupa átok, bódulat... oh, igen! az ember sokat kibír! Az ember olyan lény, mely mindent megszokik s azt hiszem: ez az ő legjobb meghatározása.

A mi fegyintézetünkben mindössze kétszázötven ember volt elhelyezve, - ez volt csaknem mindig az állandó szám. Egyik jött, másiknak letelt a büntetése és távozott, harmadik meghalt. S mi mindenféle nép volt ez! Azt hiszem: Oroszországnak minden kormányzósága, minden vidéke képviselve volt itt. Voltak más nemzetbeliek is, volt néhány számkivetett még a kaukázusi hegyilakók közül is. Ezek mind a bűntevések szerint voltak osztályozva, tehát a bűnhődésül kiszabott évek mennyisége szerint. Feltehető, hogy nem volt olyan bűntény, amelynek itt képviselője ne akadt volna. A fegyintézet bűnhődő lakóinak alapját a polgári osztály számkivetéses katorgával sújtottjai (vagy ahogy a foglyok maguk mondták, az erős katorga alá esők képezték.[1] Ezek a bűnösök meg voltak fosztva minden állásuktól, vagyonuktól; a társadalomból kilököttek voltak, arcuk megbélyegezve, hogy ez a kirekesztésük örök időkre látható legyen rajtuk. Ezeket nyolc-tizenkét esztendei kényszermunkára küldték, azutáni elvitték őket valahová a szibériai vidékekre, gyarmatok betelepítésére. Voltak a katonaság köréből való bűnösök is, akik nem fosztattak meg állásuktól és vagyonuktól, mint általában az orosz bűnhődő-osztagok katonái. Ezeket rövid időkre küldték ide; büntetésük letelte után pedig visszaküldték őket oda, ahonnan jöttek, a katonasághoz, a szibériai sor-ezredekhez. Ezek némelyike mihamar visszakerült a fegyintézetbe valami megismételt nagyobb bűntett miatt, de most már nem rövid időre, hanem húsz évre. Ezt az osztályt „mindenkorinak" nevezték. De a „mindenkoriak" nem mindig vesztették el összes jogaikat. Végül volt még egy egész külön osztálya a legnagyobb bűntevőknek, főképpen katonáknak, mely osztály meglehetősen nagyszámú volt. Ezt „külön osztály“-nak nevezték. Ebbe Oroszország minden részéből küldözték a bűnösöket. Ezek maguk „örökösökének nevezték magukat és nem tudták, hogy kényszermunkájuk meddig fog tartani. Törvény szerint ezeknek a munka-kötelezettségét meg kellett kétszerezni, háromszorozni. A fegyintézetnél a Szibériába való kiküldetésükig a legnehezebb katorga-munkára voltak kárhoztatva. „Ti meghatározott ideig vagytok itt, mink pedig - ameddig katorga lesz", - mondogatták a többi foglyoknak. Hallottam később, hogy ezt az osztályt megszüntették. Ezen kívül a mi fegyházunknál megszüntették a polgári rendet is s csak általános katonai fogoly-osztagot rendeztek be. Persze: ezzel együtt megváltozott a felsőbbség is. E szerint én régi dolgokat, régmúlt időket írok le...

Régen is volt ez; mindez olyan most nekem, mintha álomban látnám. Emlékszem, mint mentem be a fegyintézetbe. Este volt, december hónapban. Már alkonyodott; a foglyok visszajöttek a munkából; készülődtek az ellenőrzéshez. Egy fáradt altiszt kinyitotta végre előttem az ajtót abban a különös házban, melyben annyi sok időt kellett eltöltenem, sok oly érzést átélnem, melyekről - ha valójában át nem éltem volna őket - soha megközelítő fogalmam sem lehetett volna. Például soha el nem képzelhettem volna: mily szörnyen kínos lehet az, hogy katorgám egész tíz éve alatt soha, egy pillanatig sem lehetek egyedül? Munkára mindig őrök kísérnek, otthon kétszáz társammal vagyok és soha, sohasem maradhatok egyedül! Különben nemcsak ehhez kellett nekem hozzászoknom!

Voltak itt véletlenségből eredt gyilkosságok elkövetői, voltak a gyilkosságot mesterségből űzők, útonállók, rablóbanda-vezérek. Voltak egyszerű zsebmetszők, csavargók, uzsorások, csalók. Voltak olyanok is, akikről nehéz lett volna megállapítani, hogy ugyan miért jutottak ide? Pedig hát mindenkinek nyomta valami nehéz, homályos gond a lelkét, mint a tegnapi részegség utóhatása. Általában keveset beszéltek a múltjukról, nem szerettek beszélni és láthatóan kerülték a régieket. Ismertem köztük még egy annyira jókedvű gyilkost is, aki soha el sem tűnődött s akiről biztosra lehetett venni, hogy soha legkisebb lelkiismereti furdalást sem érzett. De voltak csaknem mindig néma, sötét arcok is. Általában ritkán beszélt valaki az életéről, de nem volt szokásuk a kíváncsiskodás sem, mintha az nem lett volna helyénvaló. Legfeljebb a semmittevés miatt szólalt meg néha egyik-másik, a többi pedig sötéten, hidegvérrel hallgatta. Senki itt senkit csodálatba nem ejtett. „Mink írni-olvasni tudó emberek vagyunk" - mondogatták nem egyszer valami különös elégültséggel. Emlékszem, hogy egyszer részeg állapotában (a katorgában iszogatni is lehetett néha) egy rabló elkezdte elbeszélni: mint szúrt le ő egy ötéves fiúcskát, mint csalta azt magához előbb játékszerekkel, aztán bevitte valami üres pajtába s ott megölte. A laktanyában levők, akik eddig nevetgéltek a rabló tréfáin, most egy szájjal felriadtak s a rabló kénytelen volt elhallgatni; társai nem felháborodásukban kiáltottak fel, hanem csak azért, mert erről nem kellett volna beszélni, mert ilyesmiről beszélni nem szokás. Megjegyzem ezúttal, hogy ez a nép csakugyan betűismerő volt s nem is átvitt, hanem egyenes értelemben. Valószínűleg a felénél több tudott írni-olvasni. Van-e még olyan hely, ahol az orosz nép nagy tömegekben szokott gyülekezni s ahol 250 embert külön csoportosítva, ezek fele írni-olvasni tudna? Hallottam később, hogy valaki ilyen adatokból következtetve azt állította, hogy az írás-olvasás tudása vesztébe viszi a népet. Ez tévedés: egészen más okok vannak itt, bár az tagadhatatlan, hogy az írás-olvasás éleszti a népben az öntudatot. De hiszen ez éppen nem hiba. Az osztagok egymástól legfeljebb ruháik szerint különböznek: egyik zekéjének a fele sötétbarna, másik fele szürke, hasonlóképpen a nadrágnak egyik szára szürke, a másik pedig sötétbarna volt. Egyszer munka közben egy pereces leányka a foglyokhoz jőve hosszasan nézett engem, aztán hirtelen kacajra fakadt. „Fuj! beh nem szép! - kiáltott fel, - a szürke posztó is kevés volt, a fekete is!“ Voltak olyanok is, akiknek egész zekéjük szürke posztó volt, csak az ujjai sötétbarnák. A fejeket is különféleképpen borotválják: egyiknek a feje hosszában volt leborotválva, másiknak széltében.

Első tekintetre bizonyos közösséget lehetett látni ebiben az. egész különös családban; még a legfeltűnőbb, legoriginálisabb személyeik is, akik akaratlanul is uralkodtak a többiek felett, igyekeztek a fegyház általános magatartásához alkalmazkodni. Általában elmondhatom, hogy az az egész népség - a szüntelenül vidám természetűek s ezért a többiektől lenézettek kivételével - komor, gyűlölködő, roppantul hiú, kérkedő, sérülékeny és a legnagyobb mértékben illegő volt. Az a képesség, hogy semmin se csodálkozzanak, a legnagyobb erénynek tartatott. Valamennyien bolondjai voltak annak a gondolatnak, hogy hogyan viseljék magukat. De a leghencegőbb magatartás nem ritkán villám-gyorsasággal leghitványabb kislelkűségbe ment át. Volt köztük néhány igazán erős ember; ezek egyszerűen viselkedtek, nem illegtek. De mily különös: ez igazán erős emberek közt volt nem egy rendkívül, csaknem a betegességig hiú, nagyravágyó is. Általában a nagyravágyás és a külső megjelenés volt a legfőbb gondjuk. A legnagyobb rész erkölcstelen volt és roppantul megromlott. A pletykák és megszólások napirenden voltak: valóságos pokol. De a belső rend és a fegyházban elfogadott szokások ellen senki sem mert fellázadni; mindenki megadta magát. Voltak élesen kiváló akaratosabbak, akik nehezen, maguk megerőltetésével törődtek bele a rendbe, de beletörődtek. Jöttek a fegyintézetbe olyanok is, akik a szabad életben nagyon is elhitték magukat, nagyon is túl ugortak a sövényen, annyira, hogy végre bűncselekményüket is mintha nem a maguk akaratából követték volna el, mintha maguk sem tudták volna, hogy mi céljuk volt, mintha álmukban, kábultságukban cselekedtek volna, gyakran a legnagyobb mértékig felfokozott hiúságból. De nálunk mihamar megfékezték az ilyet, ellenére annak, hogy némelyikük azelőtt, míg a fegyintézetbe jutott volna, valóságos réme volt falvaknak és városoknak. Az ilyen újonnan érkezett, miután szétnézett, mihamar észrevette, hogy nem jó helyen jár, hogy itt ugyan senkit meg nem riaszt, aztán feltétlenül megadta magát és beleilleszkedett a közös szokásba. Ez az általános hangulat külsőleg valami különös önérzetben nyilvánult meg, amelytől a fegyintézetnek csaknem valamennyi lakója át volt hatva. Mintha a kényszermunkára szóló ítélet valami rangot, valami hivatalt - még pedig kitüntető hivatalt - jelentett volna. Szégyennek és megbánásnak semmi nyoma. Különben volt valami különleges megalázkodás is, hogy úgy mondjuk: hivatalos, nyugodt magába-szállás: „El vagyunk mi veszve - mondogatták, - nem tudtunk a szabadsággal élni, most hát törjük a követ, adjuk meg magunkat a rendnek". - „Nem hallgattál apádra, anyádra, hallgass most a dobszóra". - „Nem akartál arannyal hímezni, hámozd most kalapáccsal a követ". - Ezeket gyakran ismételték úgyis, mint erkölcsi intelmeket, úgyis, mint közönséges közmondásokat, közbevetett igéket, de sohasem komolyan. Mindez csak puszta szó volt. Aligha akadt köztük egy is, aki elismerte volna magában a vétkességét. Próbálja meg csak valaki a katorgára ítéltek valamelyikét megpirongatni vagy lehordani a vétkéért - ámbár hiszen a bűntevőt korholni nem egyezik meg az orosz lélekkel - s végé-hossza nem lesz a szitkozódásnak. És milyen mesterek voltak a káromkodásban! Valóságos művészettel, finoman káromkodtak. Náluk a káromkodás tudománnyá művelődött; nem annyira sértegető szavakkal keresték a hatást, mint inkább sértő gondolattal, szellemmel, ideákkal - s ez finomabb, mérgesebb hatású. A szakadatlan veszekedések még jobban kifejlesztették köztük ezt a tudományt. Ez a nép bot-büntetés terhe alatt dolgozott, következésképpen henye volt, következésképpen festett erkölcsű volt; ha ezelőtt nem is volt festett erkölcsű, hát a katorgában elromlott. Nem a maguk jószántából jöttek ide; idegenek voltak egymástól.

„Három bocskort elnyúzott az ördög, mielőtt bennünket egy csomóba gyűjtött volna", - mondogatták maguk magukról; azután pletykák, cselszövések, asszonyos szószátyárkodások, irigykedés, civakodás, marakodás volt mindig a főfoglalatosság ebben a pokoli életben. Nincs az az asszony, aki olyan asszony tudott volna lenni, mint ezeknek a gonosztevőknek egynémelyike. Ismétlem, hogy voltak ő közöttük is erősebb, karakteresebb, edzett, semmitől meg nem ijedő emberek, akik egész életükben ahhoz voltak szokva, hogy másokat megtörjenek, parancsoljanak. Ezeket akaratlanul is tisztelték; ezek viszont, bár gyakran féltékenyek voltak tekintélyük miatt, leginkább arra törekedtek, hogy másoknak terhére ne legyenek, céltalan civakodásba nem elegyedtek, rendkívül méltóságosan viselkedtek, felfogták helyzetüket s csaknem mindig engedelmeskedtek a feljebbvalóknak - nem elvből, nem kötelességérzetből, hanem csak úgy, mintha valami kontraktushoz tartanák magukat, tekintetbe véve a kölcsönös előnyt. Különben az ilyenekkel óvatosan bántak. Emlékszem, hogy egy ilyen foglyot, egy félelmeden és mindenre kész embert, akit a felsőbbség, mint vadállati hajlamút ismert, valami vétség miatt büntetésre szólítottak ki. Nyári idő volt, a munka szünetelt. Egy a fegyintézet parancsnokságához közvetetlenül közel álló tiszt maga jelent meg a főőrségen, mely a kapu mellett volt elhelyezve, hogy a büntetés végrehajtásánál jelen legyen. Ez az őrnagy valami fatális lény volt a foglyokra nézve; annyira vitte őket, hogy azok már reszkettek tőle. Kegyetlen volt az esztelenségig, „rávetette magát az emberekre”, mint a foglyok mondani szokták. Leginkább féltek átható, hiúz- nézésétől, mely elől semmit eltitkolni nem lehetett. Úgy nézett, mintha nem látna. Mihelyt a fegyházba belépett, már tudta, hogy mi történik annak a másik végében. A foglyok nyolcszeműnek hívtak. Eljárása helytelen volt. Kegyetlen dühösködésével csak jobbam ingerelte a már úgyis ingerült embereket s ha nem lett volna egy felette álló nemesebb érzésű és józaneszű parancsnok, aki néha az ő vad rohamait mérsékelje, hát nagy bajokat szerzett volna rendelkezéseivel. Nem értem: hogy lehetett ennek az embernek jó vége: épen és élve ment nyugalomba, bár igaz, hogy törvény elé állították.

A fogoly elsápadt, mikor a nevét kiáltották. Rendszerint szótlanul és eltökélten feküdt le a vesszőzés alá, szótlanul viselte el büntetését s annak elvétele után megcibáltan, hidegvérrel és filozófus módjára tekintett a vele történt balesetre. Különben mindig is óvatosan bántak vele. Hanem ezúttal mintha ártatlannak érezte volna magát. Elsápadt és az őr figyelmét kikerülve, sikerült neki a zeke ujjában egy éles, angol csizmadia-kést elrejteni. A fegyházban kést vagy bármely éles szerszámot tartani a legszigorúbban tiltva volt. A motozások gyakoriak, meglepetésszerűek, igen alaposak voltak és kegyetlen büntetéssel jártak; de mert nehéz az olyan tolvajnál valamit megtalálni, aki valamit jól el akar rejteni s minthogy késekre és egyéb szerszámokra mindig szükség volt, azért ilyenek a motozások dacára is mindig voltak a fegyházban, s ha elszedték, hát rögtön újakkal pótolták. Az összes fegyencek a kerítéshez rohantak és zsibbadozó szívvel néztek át a palánkok résein. Mindnyájan tudták, hogy Petrov ezúttal nem fog nyugodtan lefeküdni a vesszőzés alá és végje az őrnagynak! De a legválságosabb pillanatban a mi őrnagyunk felült egyfogatú kocsijára és elhajtatott, rábízva a büntetés végrehajtását egy más tisztre. „Maga az Isten mentette meg!“ - mondogatták aztán a foglyok. Petrov pedig nagy nyugodtsággal állta ki a büntetést Haragja eltűnt az őrnagy távozáséival. A fogoly bizonyos mértékig engedelmes és alázatos; de van olyan határvonal, melyet átlépni nem tanácsos. Megjegyzendő, hogy nincs érdekesebb valami, mint a béketűrésnek felrobbanása és a dac kitörésé. Némely ember tűr évekig, alázatoskodik, elszenvedi a legkegyetlenebb büntetéseket s akkor egyszerre csak a legcsekélyebb okból, valami semmiségért, úgyszólván semmiért fellázad. Azt lehetne mondani az ilyenre, hogy megőrült, de úgy is viselkedik.

Említettem már, hogy én több év lefolyása alatt nem láttam ez embereknél a legkisebb magába-szállást, elkövetett bűncselekményük legcsekélyebb megbánását sem s hogy a legtöbben magukban teljesen ártatlannak tartják magukat. Ez tény. Persze, sok esetben ennek a híreskedés, a rossz példák, hencegés, álszemérem az okai. Másfelől ki mondhatja, hogy ez elveszett lelkeket a legmélyebb rejtekükig kikutatta és kiolvasott belőlük mindent, amit a világtól eltitkoltak? Hanem annyi sok év alatt mégis csak meg lehetett egyet-mást figyelni, megjegyezni, fel lehetett fedezni e lelkekben valami vonást, ami után valami belső nekibúsulásra, szenvedésre lehetne következtetni. De ilyesmi nem történt, határozottan nem. Úgy látszik; hogy a bűntevést nem lehet bizonyos kész, adott nézőpontból megértékelni s hogy ennek a filozófiája nehezebb, mint képzeljük. Természetes, hogy a fegyintézetek és kényszer-munkák nem javítják meg a bűntevőket, csak büntetik és védelmezik a társadalmat, a társadalom békéjét a gonosztevők újabb támadásai ellen. A gonosztevőben pedig a fegyház és a legnehezebb kényszer-munka is csak gyűlölséget, a tiltott élvezetek után való szomjázást és roppant könnyelműséget nevel. De erős a meggyőződésem, hogy a híres cella-rendszer csak ferde, csalóka, külső célra vezet. Kiszívja az ember életnedvét, enerválja a leikét, legyengíti, aztán megrettenti az erkölcsileg is lezüllött múmiát és a félig megőrjített embert úgy állítja elénk, mint a megjavulás és magába szállás mintaképét. Persze, a társadalmat megtámadó gonosztevő gyűlöli a társadalmat s csaknem mindig azt tartja, hogy ő Jár az igaz úton s a társadalom a hibás. Ezenkívül el is vette büntetését a társadalomtól s ennek folytán csaknem megtisztultnak tartja magát, mint aki tartozását lerótta. E nézőpontból tekintve el lehet végre képzelni, hogy a gonosztevőt csaknem igazoltnak kell tartani. Eltekintve a különféle nézőpontoktól, mindenki beláthatja, hogy vannak olyan bűntettek, melyek mindenütt, minden elképzelhető törvények szerint, a világ kezdete óta kétségtelen bűntetteknek tartatnak és fognak tartatni mindaddig, míg az ember ember lesz. Csak a fegyházban hallottam én a legszörnyűbb, a legtermészetellenesebb cselekedetekről, a legrémesebb gyilkosságokról, melyeket a legkeresetlenebb, a leggyermekesebb vidám nevetéssel beszéltek el. Különösen megmaradt emlékezetemben egy apagyilkos. Nemes ember volt, hivatalnokoskodott s hatvanéves apjának valami tékozló fia. Magaviseleté csupa szél-csaposság; adósságokat csinált. Apja igyekezett őt korlátok közé szorítani, jó útra téríteni; de apjának volt háza, gazdasági tanyája s a fiú pénzt is sejtett nála - és megölte, hogy örökséghez juthasson. A bűntettet csak egy hónap után derítették ki. Maga a gyilkos jelentette be a rendőrségen, hogy apja nyomtalanul eltűnt. Az egész hónapot a legnagyobb tivornyázással töltötte el. Végre távollétében a rendőrség megtalálta a holttestet. Az udvaron át, egész hosszában deszkával letakart csatorna vezetett a piszok levezetésére. A holttest ebben a csatornában feküdt. Fel volt öltöztetve, ősz feje le volt vágva s úgy oda téve a törzshöz, a feje alá még párnát is tett a gyilkos. Ez nem ismerte be a tettét; elitélték, megfosztották nemességétől, hivatalától és húsz évi kényszermunkára deportálták. Az egész idő alatt, míg vele együtt voltam, mindig a legvidámabb kedvében volt. Bolondos, könnyelmű, a legnagyobb mértékben semmivel sem törődő ember volt, bár korántsem ostoba. Sohasem vettem észre nála valami különös kegyetlenséget. Fogolytársai lenézték, de nem a bűntettéért, melyről nem is beszéltek, hanem a bolondosságáért, azért, hogy nem viselkedett úgy, mint kell. Beszélgetései közben néha megemlítette az apját. Egyszer, amint velem beszélt a családja egészséges szervezetéről, megjegyezte, hogy „íme, az én szülőm egész haláláig soha semmiféle betegségről sem panaszkodott”. Ilyen állati érzéketlenség - persze - képtelenség. Ez valóságos tünemény; itt valami hiba van a szervezetben, valami testi és lelki fogyatkozás, melyet a tudomány még nem ismer, ez nem egyszerű bűn. Én persze nem akartam elhinni a bűntettét. De a városából való olyan emberek mondták el nekem az ő egész cselekedetét, akik alaposan ismerték a históriáját. A tények oly világosan szóltak, hogy lehetetlen volt azokat el nem hinni.

Fogolytársai hallották egyszer, hogy éjjel, álmában azt kiabálta: „Fogjátok meg! Vágjátok le a fejét, vágjátok le...“

A foglyok éjjelenkint csaknem mind beszéltek álmukban. Szitkozódtak, zsiványos szavakat kiáltoztak; leggyakrabban kést, fejszét emlegettek félrebeszélésükben. „Mink megvert emberek vagyunk, a mi belsőrészünk össze van törve, attól kiabálunk éjjelenkint” - szokták volt mondogatni.

A kincstári kényszermunka nem foglalatosság volt, hanem kötelesség: a fogoly letudta a kiszabott munkát, vagy a munkára kiszabott időt és visszament a fegyházba. A munkát gyűlölték. Ha nem volna az ő saját külön foglalkozása, melyhez minden figyelmével és számításával oda van kötve, az ember a fegyintézetben nem volna képes megélni. De hát miképpen is tudna itt a maga akarata és kedve szerint normálisan és szabályszerűen megélni ez a nép, mely ki van fejlődve, erősen élt eddig és kíván élni, megélni itt, egy csomóban, kiszakítva erőszakkal a társadalomból, a normális életből? Már csak a semmittevéstől is oly bűnös sajátságok fejlődnének ki benne, a milyenekről eddig fogalma sem volt. Munka és szabályszerű, normális tulajdonságok nélkül az ember nem élhet, elromlik, vadállattá lesz. Ugyanazért a fegyintézetben a természetes szükségletek és valami önfenntartási ösztön követelményeképpen mindenkinek megvolt a maga mestersége és foglalkozása. A hosszú nyári napok csaknem mind kincstári munkákkal teltek el; a rövid éjszakákon alig bírták az emberek magukat kialudni. De telente, mihelyt alkonyodni kezdett, a rendtartás értelmében a foglyot be kellett zárni. S mit lehetett csinálni az unalmas, hosszú téli estéken? Ugyanazért minden laktanya, a tilalom dacára, roppant nagy műhellyé változott. A munka és foglalkozás voltaképpen nem volt tiltva; de szigorúan tiltva volt a fegyházban szerszámokat tartani, ezek nélkül pedig nem lehetett volna dolgozni. De csak lopva dolgozgattak s - úgy látszik - a felsőbbség erre nem nagyon vigyázott. A foglyok, nagy része úgy került a fegyintézetbe, hogy semmihez sem értett, de egymástól tanulgattak, aztán egész jó mesteremberekké lettek. Voltak köztük csizmadiák, cipészek, szabók, asztalosok, lakatosok, fafaragók és aranyozok. Volt egy zsidó, Bomstein Ézsaiás, aki egyben ékszerész és uzsorás volt. Valamennyien dolgoztak és pár garast szereztek. Megrendeléseket a városból kaptak. A pénz - ércbe vésett szabadságig, ugyanazért a szabadságától teljesen megfosztott embernek tízszeresen értékes. Ha csak ott csörög is a zsebében, már attól félig meg van nyugodva, még ha ki nem adhatja is a pénzét. De pénzt mindig és mindenütt lehet kiadni, annyival is inkább, mert a tiltott gyümölcs kétszeresen édes. A katorgában pedig még szeszes italt is lehetett kapni. A dohányzás szigorúan tiltva volt, de mindenki pipált. A pénz és a dohány védte meg az embereket a süly és egyéb betegségek ellen. A munka pedig megvédte őket a bűntevésektől: munka nélkül a foglyok megették volna egymást, mint az üvegbe zárt pókok. Hanem azért mégis tilos volt a pénz is, a munka is. Éjjelenkint gyakran váratlan vizsgálatok történtek, elszedtek minden tiltott dolgot és - bármily gondosan elrejtették is a pénzeket, - azért ezek mégis a kutatók kezébe jutottak. Ezért nem is igen kuporgatták a foglyok a pénzt, hanem hamarosan beitták; és ezért honosították meg a fegyházakban a szeszes italokat. A rajtakapott minden kutatási eljárás után nemcsak megfosztatott minden vagyonától, hanem súlyos büntetést is kapott. De minden kutatás után rögtön pótolták a támadt réseket, rögtön friss készletekről gondoskodtak és ment minden a régi kerékvágásban. Jól tudta ezt a felsőbbség is s a foglyok nem panaszkodtak a büntetések miatt, ámbár ez az élet olyanforma volt, mint azoké, akik a Vezúv hegyén telepedtek meg.

A kinek mestersége nem volt, az más módon csinált üzletekeit. Volt erre többféle, eléggé különös alkalom. Némelyek például zsibvásárlással foglalkoztak; s olyan dolgokat adtak és vettek, a milyenekre a fegyházon kívül nem is gondoltak volna, nemcsak, hogy olyat vegyenek vagy eladjanak, hanem hogy általában árunak tartsanak. De a katorga nagyon szegény volt és módfelett üzérkedő. A legutolsó rongynak is volt ára és alkalmas volt valamire. A szegénység miatt a pénznek is más értéke volt, mint a szabad életben. Nagy és szövevényes munkákért garasokkal fizettek. Némelyek sikerrel űzték az uzsoráskodást. A kiköltekezett vagy pórul járt fegyenc utolsó holmiját is elvitte az uzsoráshoz s kapott attól néhány rézpénzt, de roppant nagy kamatra. Ha határidőre ki nem váltotta a zálogát, akkor azt kérlelhetetlenül és azonnal eladták; az uzsoráskodás annyira felvirágzott, hogy még a szemmel tartott kincstári dolgokat is zálogba tették, ú. m. a kincstári fehérneműket, csizmaneműket stb., - mely dolgokra pedig a foglyoknak minden pillanatban szükségük lehetett. Ilyen elzálogosításoknál azonban egészen váratlan fordulatok is történtek: a pénzt kapott zálogba-tevő rögtön, minden okoskodás nélkül a főbb altiszthez, a fegyház-felügyelőhöz közelálló emberhez sietett, feljelentette a felügyelet alatt álló tárgyak zálogba-tevését, mire azokat rögtön visszaadatták az uzsorással, még csak fel sem jelentették az esetet a felsőbbségnek. Érdekes, hogy ilyen esetekben legtöbbnyire nem is voltak akadékoskodások: az uzsorás szó nélkül, komor nézéssel visszaadta, amit kellett, sőt mintha maga is várta volna, hogy ez így fog történni. Talán maga is bevallotta magának, hogy a zálogba-tevő helyén ő is így cselekedett volna. S ezért, ha később káromkodott is néha magában, hát azt minden harag nélkül cselekedte, csak azért, hogy könnyítsen a lelkiismeretén.

Általában szörnyen lopkodtak egymástól. Csaknem valamennyiüknek volt egy ládája lakatra, melyben kincstári holmijukat őrizték. Ez szabad volt; de a ládák nem nyújtottak elég védelmet. Képzelem: elgondolhatják, hogy milyen művész-zsiványok voltak itt. Egy fogolytársam, aki nekem - nagyítás nélkül mondva - igen őszinte barátom volt, ellopta a bibliámat, egyetlen könyvemet, melyet a fegyházban tartanom szabad volt; ezt ő még aznap bevallotta nekem, nem azért, mintha tettét megbánta volna, hanem irántam való sajnálatból, mert a könyvet sokáig kerestem. Voltak szeszes italokkal üzérkedő, gyorsan meggazdagodott csaplárosok. Erről az üzletről valamikor majd külön fogunk szólni; a dolog eléggé figyelemreméltó. A fegyintézetbe sok csempész került, nem lehet tehát csodálni, hogy oly sok felügyelet és kutatás mellett is be tudták hozni a fegyházba a szeszes italokat. Megjegyzendő, hogy a csempészés az ő sajátságánál fogva valami különös bűncselekmény. Képzelhető-e például, hogy a pénz, a nyereség némely csempésznél másodrangú szerepet játszik, mellékes dolog? Pedig hát így van. A csempész szenvedélyből, hivatásból dolgozik, ő némi tekintetben poéta. Kockára tesz mindent, roppant veszedelemnek vág neki, ravaszkodik, feltalálja magát, kikászolódik; néha valami ihletettséggel működik. Ez éppen olyan erős szenvedély, mint a kártyázás. Ismertem a fegyházban egy óriási termetű fegyencet, aki oly szelíd, csendes alázatos volt, hogy nem tudta az ember elképzelni: hogyan juthatott ez fegyintézetbe? Annyira haragoskodás nélkül való, másokkal könnyen összeférő volt, hogy a fegyházban töltött egész ideje alatt senkivel össze nem veszett, de a nyugati határvidékéről való volt, csempészésért került ide s persze nem bírt magának ellenállni s elkezdett szeszes italt behordani. Hányszor megbüntették ezért s mennyire rettegett a megvesszőzéstől. Pedig a szeszes italok behordásából a lehető legkisebb haszna volt. A szeszes italokból csak a vállalkozó gyarapodott. Az én furcsa emberem a művészetért szerette a művészetet. Könnyen állt rajta a sírás, mint valami vénasszonyon, s megbüntetése után hányszor megesküdött, hogy több csempészést nem fog elkövetni! Néha egész hónapig férfiasan uralkodott magán, de végre nem bírta tovább... Ilyeneknek volt köszönhető, hogy szeszes italokban nem volt hiány a fegyenceknél...

Volt végre még egy jövedelmi forrás, amely ugyan nem gazdagította a fegyenceket, de állandó és jótékony hatású volt. Ez a könyöradomány volt. Társadalmunk felsőbb osztályának fogalma sincs arról, hogy mennyire gondoskodnak a „szerencsétlenekről“ a kupecek, polgáremberek és a mi egész népünk. A könyöradományok csaknem szakadatlanul- folynak és csaknem kivétel nélkül kenyérben, zsemlyékben, kalácsokban, ritkán pénzben. E könyöradományok nélkül a foglyoknak - különösen a vizsgálat alatt levőknek, akikkel sokkal szigorúbban bánnak, mint az elítéltekkel, - némely helyen nagyon nehéz volna a helyzetük. A könyöradományokat keresztényiesen osztják fel maguk közt a foglyok. Ha nincs annyi; hogy mindenkinek jusson, akkor a kalácsokat felvágják egyenlő részekre, néha hat darabra is és minden fogoly feltétlenül megkapja a maga darabját. Emlékszem, mikor én első ízben pénzbeli adományt kaptam. Ez nemsokára a fegyintézetbe való megérkezésem után történt. A délelőtti munkáról tértem haza egy őr kíséretével. Egy anya és leánya jöttek elém; a leányka vagy tízéves lehetett, csinoska, mint egy kis angyal. Már láttam egyszer őket: Az anya katona felesége volt, özvegyasszony. Férje, egy fiatal katona, törvény elé került s meghalt a fogolykórházban éppen akkor, mikor én is betegen feküdtem ott. Az asszony és a leányka eljöttek hozzá, hogy elbúcsúzzanak tőle; mind a ketten nagyon sírtak. Meglátva engem, a leányka elvörösödött és valamit súgott az anyjának; az meg azonnal megállt, kikeresett a motyójából egy negyedkopejkást és odaadta azt a leánykának. A leányka utánam szaladt...

- Nesze, „szerencsétlen", fogadd el a. Krisztus nevében ezt a kopejkát, - kiáltotta elémbe kerülve és a rézpénzt a kezembe dugta.

Én a kopejkát elvettem s a kis leány teljesen elégedetten tért vissza az anyjához. Azt a kopejkát sokáig őrizgettem magamnál.

[1] szlijno-katorzsnüje = számkivetéses katorgába küldöttek, - és: sziljno-katorzsnüje - eres katorga alá esők - egy betűn forduló, lefordíthatatlan szójáték.

2.
Első benyomások

Az első hónap s általában fegyházbeli életem kezdete most is élénk emlékezetemben van. Rabéletemnek következő évei sokkal homályosabban tünedeznek fel visszaemlékezésemben. Némely dolgok már egészen el is halványultak, egymás közt összekavarodtak, csak egy benyomást hagyva maguk után, amely benyomás nehéz, egyforma, nyomasztó.

De mindaz, amit katorgám első napjaiban átéltem, mintha csak tegnap történt volna. Nem is lehet ez másképpen.

Emlékszem, hogy ez életem legelső lépésétől kezdve az lepett meg engem, hogy mintha nem vettem volna észre ebben az életben semmi különösen feltűnő, szokatlan, vagy jobban mondva váratlan dolgot. Minden mintha már előre rémiéit volna képzeletemben, mikor Szibériába való utam alatt igyekeztem elképzelni a rám váró sorsot. De mihamar temérdek különös, meglepő, bámulatba ejtő esetek kaptak meg csaknem lépten-nyomon. S már csak később, a fegyházban töltött hosszabb idő után fogtam fel ennek az életnek minden kizárólagosságát, váratlanságát s csak akkor kezdtem egyre jobban csodálkozni. Bevallom, hogy ez a csodálkozás el nem hagyott katorgám egész hosszú ideje alatt; soha nem tudtam kibékülni ezzel az élettel.

A fegyházban való megjelenésemnél első benyomásom általában igen undorító volt, de ennek ellenére - mily különös! - úgy tetszett nekem, hogy a fegyházban sokkal könnyebben lehet meglenni, mint én azt útközben elképzeltem. A foglyok bilincsben voltak ugyan, de szabadon járkáltak az egész fegyintézetben, civakodtak, daloltak, dolgoztak magukra, pipáztak, még pálinkáztak is (bár csak igen kevesen), éjjelenkint pedig néhányan kártyáztak is. A munkát például nem tartottam olyan nehéznek, katorgainak s csak sokkal később jöttem rá, hogy ennek a munkának a nehéz volta, katorgai minősége nem annyira a nehézségében és szakadatlanságában van, mint inkább abban, hogy kötelező, kényszerített és bot-fenyítékkel van egybekötve. Szabad életében a paraszt tán hasonlíthatatlanul többet dolgozik, néha még éjjel is, különösen nyaranta; de az magának észszerű céllal dolgozik és sokkal könnyebben esik neki a munka, mint a katorgásnak a kényszerített s őrá nézve minden haszon nélkül való dolgozás. Egyszer az az ötletem támadt, hogy ha az embert végképpen el akarnák taposni, megsemmisíteni, a legborzasztóbb büntetéssel sújtani, annyira, hogy a legelvetemültebb gyilkos is megrázkódjék és előre megrettenjen, hát csak olyan munkára kellene fogni, a melynek semmi néven nevezendő haszna és értelme ne lenne. Ha a jelenlegi katorgai munka nem érdekes és unalmas is a katorgásra nézve, de azért magában véve, mint munka, észszerű: a fogoly téglát vet, földet ás, vakol, épít; ennek a munkának van értelme és célja. A katorgás munkás néha még neki is melegedik, minél ügyesebben, jobban akarja dolgát végezni. De ha például azt kellene tennie, hogy vederből dézsába és ebből megint amabba merje a vizet, homokot daráljon, egyik helyről a másikra és vissza, földet hordjon, - azt hiszem; a fogoly néhány nap múlva megölné magát, vagy ezer és ezer bűnt követne el, hogy minél hamarább meghalhasson és megszabaduljon ilyen megaláztatástól, szégyentől és kíntól. Természetes, hogy az ilyen büntetés kínvallatássá, bosszúállássá válnék, értelme sem lenne, mert semmi okos célra nem vezetne. De mert ilyen értelem nélkül való dolog, megaláztatás és szégyen bizonyos mértékben bizonyára van minden kényszermunkában is, azért a katorgai munka hasonlíthatatlanul kínosabb a szabad életben folyó dolgozásnál, éppen azért, mert kényszerű.

Különben is tél-idétt, december havában jutottam be a fegyintézetbe s még nem volt fogalmam a nyári munkáról, amely ötszörte nehezebb. Telente a mi fegyházunkban általában kevés volt a kincstári munka. A foglyok kijártak az Irtisre az állami ócska bárkákat szétdarabolni, műhelyekben dolgoztak, eltakarították az állami épületek mellől a hóviharoktól oda hordott hófúvásokat, alabástromot kölyűztek, gyári kemencéket fűtöttek stb. stb. A téli nap rövid, a munka hamar véget ért s valamennyien korán visszatértek a laktanyákba, ahol úgyszólván semmi tennivaló sem volt, hacsak nem akadt valami saját magára való munka. De voltaképpeni munkával a foglyoknak talán csak egyharmadrésze volt elfoglalva, a többiek henyéltek, céltalanul csavarogtak a fegyház összes laktanyáin át, veszekedtek, cselt szőttek egymás ellen, históriákat rögtönöztek, s mihelyt bármily csekély pénzük akadt, iszogattak; éjjelenkint elkártyázták utolsó ingüket is - s mindezt csupa unalomból, dologtalanságból. Később rájöttem, hogy a szabadság elvesztésén, a kényszerített munkán kívül a katorgai életnek van még egy kínja, mely talán még elviselhetetlenebb, mint a többi. Ez a kényszerű együtt-lakás. Közös együtt-lakás persze van egyebütt is, de a fegyintézetbe olyan emberek jönnek, akikkel együtt lakni nem mindenkinek ínyére való s bizonyos vagyok benne, hogy ezt a gyötrelmet minden fegyenc érezte, habár - természetesen - nagy részük csak öntudatlanul.

Az ételt is meglehetősen jónak és elégnek tartottam. A foglyok azt állították, hogy ilyen eledelt nem adnak európai Oroszország fegyintézeteiben. Efelől nem ítélhetek: én ott nem fordultam meg. E mellett sokaknak módjában volt, hogy külön kosztot tartsanak. A marhahús fontja nálunk egy garas volt, nyáron három kopejka. De külön csak azok étkeztek, akiknek állandóan volt pénzük; a fegyencek többsége kincstári koszton élt. Különben a foglyok, mikor az ételt dicsérték, csak a kenyeret értették és hálásak voltak azért, hogy a kenyér közös volt és nem súlymérték szerint adták ki. Ez utóbbi módszer kétségbe ejtette őket: a súly szerinti kiosztásnál az emberek harmadrésze éhes maradt volna, a közös kiadásnál pedig mindenki eleget kapott. A mi kenyerünk különösen jóízű volt, s ez híres volt a városban is. Ezt a fegyház sütő-kemencéinek jól sikerült építésével hozták összefüggésbe. Hanem a scsí[1] igen szerény volt. Ezt közös üstben főzték, kissé feleresztették korpa-liszttel, de különösen hétköznapokon igen vékony, sovány volt, Engem kétségbe ejtett, hogy roppant sok svábbogarat találtam benne. De a foglyok ezt föl sem vették.

A három első napon nem mentem munkára; más újonccal is így bántak: időt engedtek, hogy az út fáradalmait kipihenjük. De a második napon ki kellett mennem a laktanyából, hogy rám verjék a bilincset. Az én bilincsem nem a szokott formájú volt, hanem gyűrűs, „halk-csörgésű“, mint a foglyok nevezték. Kívül kellett hordani. A rendes forma-szerinti, fegyintézeti bilincs, mely munkához volt alkalmazva, gyűrűkből volt csinálva, négy darab, csaknem ujjnyi vastagságú vasrudacskákkal, miket három-három gyűrűs láncszem tartott össze. Ezt a nadrág alatt kellett viselni. A középső gyűrűláncszemhez szíj volt erősítve, melynek másik végét az ing fölé kötött derék-szíjba kellett befűzni.

Emlékszem a laktanyában töltött első napomra. A kapu mellett levő főőrségen hajnalra doboltak s vagy tíz perc múlva az őrségi tiszt megkezdte a laktanyák kinyitogatását. A foglyok ébredezni kezdtek. A hat faggyú-gyertya által terjesztett homályos- világosságban a hidegtől reszketve feltápászkodtak fekhelyeikről a foglyok. Nagy részük szótalan és rosszkedvű volt az álmosságtól. Ásítoztak, nyújtózkodtak és ráncolgatták megbélyegzett homlokaikat. Némelyek keresztet hánytak magukra, mások meg rákezdték a bolondozást. A fülledtség rettenetes volt. Az ajtón át, mihelyt kinyitották, friss téli levegő tódult be és párásan gomolyogva ment végig a laktanyán. A vizes dézsa körül tolongani kezdtek a foglyok; sorban megmerítették edényeiket, vizet vettek a szájukba és a szájukból megmosták kezüket és arcukat. A vizet már este bekészítették a párásnyikok. Szabály szerint minden laktanyában volt egy fogoly, akit közösen választottak meg a laktanya kiszolgálására. Ezt hívták párásnyiknak s az ilyen nem járt ki munkára. Kötelessége volt a laktanyát tisztán tartani, a lókákat és a padozatot felmosni, kisúrolni, be- és kihordani az éjjeli csöbröket és két vödörbe friss vizet készíteni, - hogy legyen reggel mosakodni, napközben pedig innivaló. A vizes-dézsa miatt, mert csak egy darab volt, azonnal megkezdődtek a civakodások:

- Mit tolakodói, te buksifejű? - dörmögött egy rosszkedvű, magas termetű, szikár és fekete képű fogoly, borotvált feje-búbján valami régi keletű kicsomósodásokkal, s eközben megkönyökölte egy másik, testes, alacsony, vidám, pirosképű társát, - várj sort!

- Mit kiabálsz! A várásért nálunk pénzt szoktak fizetni! állj félre te! Nézd csak, milyen oszloppá nyújtotta ki magát! Más szóval, pajtáskáim, a legkisebb fortikultura[2] sincs benne.

A „fortikultura“ némi hatást keltett, többen felnevettek. Csak ez kellett a vidám gömböcnek, aki - amint látszott - a laktanyában valami házibolond szerepét játszotta. A nyurga fogoly mélységes megvetéssel nézett le rá.

- Oh te szalmán tartott tehén! - mondotta inkább magában; - hogy felvette magát a fegyházi búzakenyéren! Örül neki, hogy a böjt-utáni első húsevő napon tizenkét malacot tálalhat fel.

- De miféle madár vagy te? - kiáltott fel amaz hirtelen elvörösödve.

- Hát igenis, madár vagyok.

- Milyen madár?

- Olyan!

- De mégis, milyen?

- Elég, ha azt mondom, hogy olyan.

- De milyen?

Mind a ketten majd átfúrták egymást a nézésükkel. A gömböc várta a feleletet, ökölbe szorította a kezét, mintha most mindjárt ölre akarna menni. Én csakugyan azt hittem, hogy verekedésre kerül a dolog. Mindez nekem egészen új volt és kíváncsian vártam, hogy mi lesz ebből? De később megtudtam, hogy az ilyen jelenetek igen ártatlanok s mint a vígjátékokat, leginkább a közönség mulattatására szokták színre hozni, verekedésig azonban sohasem mennek. Mindez igen jellemző és megvilágítja a fegyházi szokásokat.

A hórihorgas fogoly nyugodtan, méltóságosan állt a helyén. Érezte, hogy nézik és várják, hogy szégyenben marad-e a feleletével vagy sem? hogy eszén kell lennie és megmutatni, hogy ő csakugyan madár, még pedig nem akármilyen madár. Kimondhatatlan lenézéssel kancsalított ellenfelére, igyekezvén nagyobb sértés kedvéért valahogy a vállán keresztül nézni, felülről lefelé, mintha amazt valami féregnek tartaná, aztán lassan, érthetően szólt:

- Kágán![3]

T. i. hogy ő kágán-madár. A fogoly ötletére hangos kacagás keletkezett.

- Gazfickó vagy te és nem kágán, - bődült fel a gömböc, érezvén, hogy teljesen le van teremtve és szörnyű dühbe borult.

De amint a perlekedés komoly fordulatot vett, rögtön megfékezték a virtuskodókat.

- Mit lármáztok! - zúdult fel ellenük az egész laktanya.

- Már inkább keljetek birokra, mintsem szájaskodjatok, - kiáltott valaki egy szögletből.

- Csak azt várd, hogy birokra keljenek! - volt a felelet másfelől. - Nagyon egészséges vitézek vagyunk mi: heten sem ijedünk meg egytől.

- Szép legény mind a kettő! Az egyik egy font kenyér miatt került fegyházba, a másik meg bögrével házaló lotyó, egy asszonynak megette a töltetlen hurkáját és azért korbácsolták meg.

- No, no, no! Elég legyen már! - kiáltott az invalidus katona, aki rendtartás kedvéért a kaszárnyában lakott s ezért egy szögletben külön priccsen hált.

- Itt a víz, pajtások! Anevalid[4] Petrovics is felébredt! Anevalid Petrovicsnak, kedves rokonunknak jó reggelt kívánunk!

- Rokon... Micsoda rokonod vagyok én neked? Egy rubelnyit sem ittunk együtt s mégis rokon? - dörmögött az invalidus, felhúzva a köpenyege ujját.

Készülődtek az ellenőrzésre; világosabb lett; a konyhában oly sokan gyűltek össze, hogy mozdulni sem lehetett. A foglyok az ő ködmöneikben és kétfelé kajla sapkáikban a kenyér körül csoportosultak, melyet nekik egy szakácsember vagdalt. A szakácsokat közösen választották, minden konyhába kettőt. Ezek vigyáztak a konyhakésre is, mely hús- és kenyérvágáshoz kellett; ilyen kés egy konyhára csak egy volt engedélyezve. A foglyok az asztalok körül és a szögletekben helyezkedtek el ködmöneikben és sapkáikban, felövezve, készen arra, hogy azonnal kimehessenek munkára. Egynémelyik előtt fa-tál volt kvasszal.[5] A kvászba kenyeret aprítottak, úgy kanalazták. A zaj és lárma tűrhetetlen volt; de némelyek szerényen és csendesen beszélgettek egyes szegletekben.

- Az öreg Antonücsnak bő kenyeret és sót kívánok![6] Jó reggelt! - szólt egy fiatal fogoly, leülve egy komor arcú, fogatlan fogoly mellé.

- No, jó reggelt, ha nem tréfálsz, - felelt az, fel sem nézve, igyekezvén fogatlan ínyével a kenyeret elmorzsolni.

- Már azt hittem, Antonücs, hogy meghaltál; de igazán!

- Nem, előbb te halj meg; én majd csak azután...

Leültem melléjük. Jobbra tőlem két komoly fogoly beszélgetett, láthatóan arra törekedve, hogy egymással szemben méltóságukat megőrizzék.

- Én tőlem ugyan semmit el nem lopnak, - mondotta az egyik; - én inkább magam is attól tartok, testvér, hogy egyszer csak én is ellopok valamit.

- No, én hozzám se nyúljon senki puszta kézzel; megsüti magát.

- Mivel sütöd meg! Te is csak rab vagy; nincs nekünk más nevünk ... kifoszt valaki s még meg sem köszöni. Itt még az én garaskáim is sorra kerültek. A minap eljött ide az a nő maga. Mit csináljak vele? Megpróbáltam a hóhér Fegykánál elhelyezni: annak még megvolt a háza a külvárosban; attól a koszos Salamon zsidótól vette, aki a minap felakasztotta magát.

- Ismerem. Ezelőtt három évvel még kocsmároskodott; Fekete Griskának nevezett kocsmája volt.

- No hát nem ismered; más fekete kocsma volt az.

- Hogy-hogy más? Te mindent jobban akarsz tudni. Hiszen hozok én neked akármennyi közvetítőt.

- Hozol! Ki vagy te és ki vagyok én?

- Ki vagy! Hiszen én téged annak idején meg is raktalak, aztán még hogy ki vagyok!

- Te raktál meg? aki engem meg merne ütni, olyan még nem született; aki pedig megütött, az a föld alatt fekszik.

- Oh, te benderi pestis!

- Essék rád a szibériai kórság!

- Török kard álljon veled szóba...

És megindult a szitkozódás.

- No-no-no! Micsoda lárma ez! - kiabáltak köröskörül. - A szabadságban nem tudtak megélni; most örülnek, hogy itt úri módba jutottak.

Rögtön helyre állt a csend. Civakodni, „szájjal" verekedni meg van engedve. Ez nemiképpen a szórakozásuk. De a verekedést nem mindig engedik meg s legfeljebb csak kivételes esetekben mennek ökölre az ellenségeskedők. A verekedéseket feljelentik az őrnagynak; megkezdődik a vizsgálat, megjelenik maga az őrnagy, - egy szóval: mindenki bajba kerülhet, ezért nem engedik meg a verekedést. De az ellenségek is inkább csak szórakozásból, nyelvgyakorlatul szitkozódnak. Nem ritkán csak áltatják magukat, roppant hevességgel, nekibőszülten kezdik... azt hinné az ember, hogy most mindjárt megrohanják egymást; szó sincs róla: elmennek bizonyos határig, ott aztán rögtön békét hagynak egymásnak. Ezt én kezdetben nagyon megcsodáltam. Készakarva hoztam fel itt példaképpen a legközönségesebb katorgai szóváltásokat. Eleinte nem bírtam megérteni, hogy lehet csupa szórakozásból szitkozódni, ebben mulatságot, kedves foglalkozást, örömet találni? Különben ne feledkezzünk meg a hiúságról sem. Az ékes szavú káromkodást nagyra nézték. Majdnem úgy tapsoltak neki, mint valamely színésznek.

Már tegnap este észre, vettem, hogy rám kanosaiul néznek.

Elkaptam néhány sötét pillantást. Másfelől pedig más foglyok nagyon jártak körülöttem, mert azt gyanították, hogy pénzt hoztam magammal. Mindjárt szolgálatomra álltak, elkezdtek tanítani, hogy miképpen viseljem új bilincsemet; adtak - persze pénzért - egy lakatra járó ládát, hogy belerakhassam a nekem már kiadott kincstári holmit és kis számú fehérneműmet, melyet a fegyintézetbe magammal hoztam. De már másnap ellopták és beitták. Ezek egyike később leghűségesebb emberemmé lett, bár tovább is meglopott minden kínálkozó alkalommal. Ezt ő a legkisebb restelkedés nélkül, úgyszólván meggondolatlanul cselekedte, mintha ez neki kötelessége lett volna - és nem lehetett rá megharagudni.

A többi közt arra oktattak, hogy külön teát igyam, hogy nem volna rossz, ha saját teafőzőm volna, egyelőre kerítettek egy idegen főzőt és ajánlották nekem a szakácsot, azt mondván, hogy az havonta harminc kopejkáért ellát engem mindennel, ha külön akarnék étkezni és élelmiszert vásárolnék magamnak... Magától értetődik, hogy pénzt kölcsönöztek tőlem s valamennyiük mindjárt az első napon háromszor is.

A volt nemes urakra a katorgában általában sötéten és rosszindulattal néznek.

Ellenére annak, hogy azokat már minden rangjuktól megfosztották s hogy teljesen egyenlők a többi foglyokkal, ezek sohasem ismerik el őket társakul. S ez nem is tudatosan, meggyőződésből van így, hanem teljesen öntudatlan őszinteségből, őszintén nemes uraknak tartottak bennünket és szerettek bennünket bukásunkkal bosszantani.

- Most már annak vége! Péter valamikor Moszkvában ficsúroskodott, most pedig kötelet sodor Péter,[7] - mondogatták ezt és ehhez hasonlókat.

Szerették nézni szenvedéseinket, miket mi viszont nem akartunk őelőttük elárulni. Különösen rossz volt a helyzetünk eleinte a munkáknál azért, mert mi nem bírtuk erővel úgy, mint ők s mert nem tudtunk nekik kellően segítségükre lenni. Nincs nehezebb dolog, mint a nép - kivált az ilyen nép - bizalmát megnyerni és annak a szeretetét megszerezni.

A katorgában több nemes származású úriember volt. Legelébb is vagy öt lengyel. Ezekről valamikor majd bővebben fogok megemlékezni. A fegyencek roppantul ki nem állhatták a lengyeleket, még kevésbé, mint az orosz nemes deportáltakat. A lengyelek (csak a politikai vétkesekről beszélek) valami finom, sértő udvariassággal bántak a fegyencekkel, nagyon zárkózottak voltak és egy cseppet sem titkolták, hogy ki nem állhatják a foglyokat, azok pedig ezt igen jól látták és hasonlóval fizették vissza.

Csaknem két évig kellett a fegyházban élnem, míg meg bírtam nyerni némely fogoly jóindulatát. De végre a legnagyobb részük megszeretett és elismert „jóravaló embernek".

Orosz nemesek rajtam kívül öten voltak. Egyik ezek közül alacsonylelkű, hitvány teremtés, rendkívül romlott, foglalkozására nézve kém és árulkodó. Még a fegyházba való megérkezésem előtt hallottam már róla s mindjárt az első napokban megszakítottam vele minden összeköttetést. A másik az az apagyilkos volt, akit már említettem a feljegyzéseimben. A harmadik: Akimücs Akim; ritkán láttam oly furcsa embert, mint volt ez az Akimücs Akim. Élénken megmaradt emlékezetemben. Magas, szikár, közönséges elméjű, roppant tanulatlan, rendkívül okoskodó és olyan akkurátus volt, akár csak valami német. A foglyok kinevették; de némelyek szinte féltek vele szóba állni akadékoskodó, kötekedő, bolondos természete miatt, ő az első pillanattól kezdve kenyeres-pajtásságot kezdett, civakodott, sőt verekedett is velük. Tüneményesen becsületes volt. Mihelyt valami igazságtalanságot látott, rögtön beleavatkozott, ha nem tartozott is rá a dolog. Báva volt a képtelenségig: például, ha civakodott a foglyokkal, gyakran pirongatta azokat azért, hogy tolvajok voltak és komolyan a lelkükre kötötte, hogy ne lopjanak. A Kaukázusban szolgált, mint hadnagy. Én az első napon megbarátkoztam vele s ő azonnal elmondta nekem a dolgát. Ugyancsak a Kaukázusban kezdte a szolgálatát, mint tiszthelyettes egy gyalogezrednél, sokáig küzdött, míg végre tiszti rangot kapott s valami erősségbe vezényelték, mint parancsnokot. Egy szomszédos, velünk békelábon álló fejedelmecske felgyújtotta és éjjel megtámadta az erősséget; a merénylet nem sikerült. Akimücs Akim ravaszságra fogta a dolgot, világért el nem árulta volna, hogy tudja: ki volt a merénylő. Ráfogták az esetet az ellenségeskedő törzsekre, s egy hónap múltán Akimücs Akim meghívta magához a fejedelmecskét barátságos vendégségre. Az semmi rosszat nem gyanítva, megjelent. Akimücs Akim készenlétbe helyezte az őrséget, leleplezte és nyíltan lehordta a fejedelmecskét; megmagyarázta neki, hogy erősségeket felgyújtani szégyen. Azután alapos oktatásban részesítette: hogyan kell a békés fejedelmecskének magát a jövőben viselnie, végezetül pedig agyonlövette s erről azonnal részletes jelentést tett a felsőbbségnek. Mindezért törvény elé került, halálra ítélték, de büntetését enyhítették és mint másodosztályú fegyencet, tizenkét évi kényszermunkára Szibériába deportálták. Teljesen beismerte, hogy helytelenül cselekedett, elmondta nekem, hogy ő ezt a fejedelem agyonlövetése előtt is tudta; - tudta, hogy a velünk békelábon álló embert törvényes ítélet alá kell vonni; de ellenére annak, hogy ezt jól tudta, még sem volt képes vétkét teljesen beismerni.

- De kérem! Hiszen ő felgyújtotta az én erősségemet! Hát ezért meg kellett volna magamat előtte hajtanom, vagy mi? - mondta, ellenvetéseimre felelve.

De a foglyok, ha nevették is Akimücs Akim furaságait, mégis tiszteletben tartották az ő pontosságát és rendszeretetét.