Szöveg © Dóka Péter, 2025

© Central Kiadói Csoport, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-453-1 (papír)

ISBN 978-963-614-735-8 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Bolla Eszter

Korrektor: Pavlovic Tijana

Borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

1. fejezet

De kicsoda Milke Jukkó?

Grúber bácsi és Grúber néni huszonhárom éve minden vasárnap főzőműsort nézett a tévében. Az volt a véleményük – és ezt lépten-nyomon hangoztatták is a társasházban –, hogy rajtuk kívül senki sem tud főzni a világon. A műsort is csak azért nézték, hogy kinevessék a szakácsokat. Leültek a készülék elé, csóválták a fejüket, gúnyos megjegyzéseket tettek, szidták az összes szereplőt, végül elégedetten álltak fel, kimentek a konyhába, és főztek vagy sütöttek együtt valami finomat.

Ezen a hűvös tavaszi vasárnapon már kettő előtt öt perccel ott ültek a tévé előtt, és izgatottan fészkelődtek a fotelban.

– Ez a kopasz ételkotyvasztó a fűszerek közül csak a sót ismeri! – mondta Grúber bácsi mintegy bemelegítésül. – Azt viszont túl sokat használja. Rá aztán nem lehet mondani, hogy sótlan fickó!

Mielőtt Grúber néni válaszolhatott volna valami hasonló szellemességet, felberregett a csöngő. Grúber bácsi Grúber nénire nézett, Grúber néni meg visszanézett Grúber bácsira. Mind a ketten rettentő kövérek voltak, egyiküknek sem volt kedve felállni a kanapéról. Egy ideig oda-vissza nézegettek egymásra, majd Grúber néni elordította magát:

– Na, gyerünk már, Dezső! Nyisd ki!

Grúber bácsi nagy nyögések közepette feltápászkodott, odatotyogott az ajtóhoz, és lenyomta a kilincset. Már előre eltervezte, hogy valami cifrát fog mondani annak, aki ilyenkor rájuk tör. De nem jött ki hang a torkán.

A bejáratnál óriási teknős álldogált. Két lábon. Öltönyben és cilinderben.

– Hódolatom, szép hölgyem! – mondta Grúber bácsinak udvariasan. – Milke Jukkót keresem.

Grúber bácsi továbbra sem tudott megszólalni. Ekkor a teknős gyöngéden megfogta a bácsit, kicsit arrébb helyezte, és benézett a lakásba.

Grúber bácsi megköszörülte a torkát, de megint elakadt a szava. Egy másik, jóval kisebb teknős lépett a cilinderes mellé, és megkopogtatta a páncélját, amely kilógott az elegáns zakó alól. Ez a kisebb teknős „Hajrá, Fradika!” feliratú tréningruhát viselt, és ismeretlen nyelven mondott valamit a cilinderesnek, aki ismét Grúber bácsihoz fordult.

– Ez nem az első emelet négy?

– Teknős úr, kérem szépen, ez az első emelet három – motyogta a bácsi.

A teknős megemelte a cilinderét, és válasz nélkül becsukta az ajtót. Grúber bácsi álldogált még kicsit az előszobában, aztán visszaballagott a nappaliba.

– Lekésted az elejét! – mondta Grúber néni. – Már megkopasztotta a csirkét. Na, ülj már le, takarod a képernyőt!

Grúber bácsi leroskadt a felesége mellé, és üveges tekintettel bámulta a tévét. A kopasz szakács éppen elsózta az ételt, de ő most ezt észre sem vette.

Huszonhárom év óta először nézte végig némán az egész műsort.

***

Irina és Amina ugyanabban a budapesti társasházban laktak, ahol a nyugdíjas Grúber házaspár: a Rövid utca 12.-ben. Látásból mindenki ismerte őket, de senki nem tudott róluk pontosan semmit. Irina csinos fiatal nő volt, mindig rohant valahova, olyankor lobogott a szoknyája, aminek általában rongyos volt az alja. Szappanos bácsi – aki a házmester volt, és szeretett kémkedni a lakók után – ezt azzal magyarázta, hogy Irina sokat biciklizik, és a szoknyáját rendszeresen becsípi a biciklilánc. A göndör hajú Amina, Irina tizenkét év körüli lánya mindig vele együtt rohant.

A házban meséltek róluk furcsa dolgokat. Például Szappanos bácsi szerint Amina valójában lánynak öltözött fiú. Ezt arra alapozta, hogy pár héttel ezelőtt megleste, hogy Amina kétszázat dekázott egy focilabdával. „Kizárt, hogy egy kislány kétszázat tudjon dekázni” – mondta határozottan Szappanos bácsi, és még hozzátette: „A lába is óriási, azt is megfigyeltem!” Azt már egy másik lakó, Böbe néni mesélte a harmadikról, hogy Amina egyszer megharapta az egyik férfi lakót, aki udvarolni próbált Irinának a liftben. Az is közismert volt, hogy Irinát sok évvel ezelőtt testre simuló, csillogó ruhában látták az éjszaka közepén, akkor el is terjedt róla – leginkább Grúber néni pletykájának köszönhetően –, hogy Irina táncosnő a budapesti éjszakában. „Nyilván alvilági kapcsolatai is vannak” – tette hozzá mindig Grúber néni. Ezt azzal támasztotta alá, hogy egyszer a saját szemével látta, amint Irinát hatalmas fekete autóval hozta haza valaki. És ezt igazolta az is, hogy Irináéknak – Grúber néni szerint – rengeteg pénzük van. Azt pletykálták, Irina mobiltelefonja annyiba kerül, mint a Grúber házaspár háromhavi nyugdíja összesen.

– Persze férj az meg sehol! Na de ki is akarna egy ilyen ledér nővel élni? Azt hiszem, nem kell mondanom, mi az, amivel ennyi pénzt lehet keresni... – szokta mondogatni Grúber néni Böbe néninek a harmadikról, akit a barátnőjének tartott.

– Nem, dehogy! Ki ne mondd! – ijedezett Böbe néni, pedig igazából fogalma sem volt, mi az, amivel ennyit lehet keresni. Ha tudta volna, alighanem megpróbálkozik vele.

Egyébként a lakókhoz hasonlóan Aminának sem volt fogalma arról, hogy az anyukája mit dolgozik.

– Hát ezt meg azt – mondta mindig Irina, ha erre terelődött a szó.

– Táncosnő vagy, igaz? – kérdezte reménykedve Amina, mert ő is hallotta a pletykát.

– Dehogy! – mondta Irina nevetve.

– Kár! – sóhajtott fel Amina, aki nagyon szeretett táncolni, és nem bánta volna, ha az anyja táncosnő. – De akkor mit csinálsz?

– Mondtam már: ezt meg azt – felelte az anyja, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy a téma részéről le van zárva.

Annyit azért sejtett Amina, hogy Irina külföldiekkel dolgozik, mert néha ismeretlen nyelveken beszélt a telefonján, és a laptopján fura krikszkrakszokkal írt levelet. Ez azért nem volt annyira izgalmas, mintha táncolt volna. De ha már csak „ezt meg azt” csinált, legalább a saját lányára lett volna elég ideje!

– Idén szeretnék egy szülinapi bulit – jelentette be Amina három hónappal ezelőtt. – És minden barátomat elhívom!

– Persze, kicsim! – mondta Irina, aki éppen valami levelet írt a laptopján, és csak fél füllel figyelt a lányára. – Hívjad csak el őket!

– Azt akarom, hogy apa is eljöjjön.

– Nem hiszem, hogy olyan messziről ide tud utazni.

– Ma már nincsenek távolságok, anya! Miért nem hívjuk fel telefonon?

– Apád új életet kezdett, és nem akar se veled, se velem találkozni. – Irina továbbra sem bújt ki a laptopja mögül. – Ezt már ezerszer megbeszéltük.

– De most leszek tizenhárom éves… Tudod, mit, anya? Küldd el a számát, majd én felhívom!

– Nincs meg a száma, de felesleges is volna felhívni. El kell fogadnunk a döntését. Majd talán később, egyszer.

– Apa nélkül nem akarok bulit!

– Hát akkor nem lesz bulid.

Irina lecsapta a laptop tetejét, és a lánya szemébe nézett. Aminát megdöbbentette, hogy milyen dühös és szomorú egyszerre az anyja tekintete. Elhúzta a száját.

– Hát jó. Akkor csak a barátaimat hívom meg. Meg esetleg te is ott lehetsz. Mi legyen a dátum, mit írjak nekik?

– Most erre nincs időm… Egyelőre hívd meg őket, majd később kitaláljuk a dátumot.

Amina bólintott, és délután elküldte az üzeneteket. Valójában nem voltak barátai, de akadt két osztálytársa, akikkel hébe-hóba elbeszélgetett: a hórihorgas, pattanásos Lucella, és a picike, nagyon gátlásos Mimi. Ők hárman néha együtt üldögéltek az udvaron, és a focizó fiúkat nézték. Vagyis Amina a focit nézte, Mimi és Lucella pedig a fiúkat.

Nagyjából egy hónappal később Irina és Amina megbeszélték, hogy a bulit a szülinap utáni vasárnapon, március 23-án tartják. Lelkesek voltak, főleg Amina, aki aznap este azt álmodta, hogy a lakásuk óriásira nőtt, de szükség is volt erre, hiszen rengeteg vendég érkezett.

Amikor eljött a nagy nap, Irina dél körül megkérdezte a lányát:

– Hány barátodnak szóltál?

– Ötnek – mondta Amina. És rögtön el is szégyellte magát, amiért hazudott.

Irina megcirógatta a lánya haját. Már reggel elhozta a cukrászdából a hatalmas epertortát, amivel akár egy tucat vendég is jóllakhatott volna. Jókedvűen kicsomagolta az argentin steakeket, amelyekből a szülinapi ebédet akarta sütni – anyának és lányának a steak volt a kedvenc étele –, és mosolyogva Aminához fordult.

– Hányra jönnek a barátaid?

Amina rémült arcot vágott.

– Jaj… Azt hiszem, végül a dátumot senkinek sem írtam meg… És te se szóltál nekem, hogy írjam meg!

Irina félretette a steaket, és megragadta a telefonját.

– Kiket hívtál meg?

De már hiába telefonáltak: Mimi éppen a nagymamájánál volt vidéken, Lucella pedig fel sem vette a telefont. Amina leült az ágyára, és üres tekintettel nézett maga elé. Aztán váratlanul sírni kezdett. Nem panaszkodott, nem mondott semmit, csak folyt a könnye.

„Csak két barátja van szegénykémnek, és azok sem jönnek el! – gondolta döbbenten Irina. – Milyen pocsék anya vagyok! A lányom magányos, és észre sem veszem.” – Már-már ő is sírva fakadt, aztán összeszedte magát.

– Ne félj, Amina! Nem leszünk egyedül. Remek vendégeink lesznek, egészen különleges vendégeink! Ez lesz idáig a legjobb szülinapi bulid!

Amina megvonta a vállát, mint akinek mindegy ez az egész. Magában pedig azt gondolta, hogy mivel ez az első szülinapi bulija, nem lesz nehéz felülmúlni az eddigi meg nem tartott bulikat.

Irina félrevonult a hálószobába, halkan telefonált, aztán dudorászva jött vissza a konyhába. A jókedve megnyugtatta Aminát. Segített az anyukájának teríteni, a legszebb étkészletüket vették elő.

– Tíz személyre terítünk – jelentette ki Irina. – A vendégek kettő körül érkeznek, úgyhogy a húst egyelőre még nem sütjük ki.

Szinte pontosan két perccel két óra után felharsant a csengő. Amina az ajtóhoz rohant, és amikor Irina hallotta, hogy hatalmasat sikolt, már tudta, hogy megjöttek az első vendégek.

Az a két beszélő teknős állt az ajtóban, akik fél perccel korábban halálra rémítették Grúber bácsit a szomszédból.

– Jó napot kívánok, kedves uram – mondta a cilinderes. – Önnek van születésnapja?

– Nem vagyok úr – motyogta Amina. – Lány vagyok.

(Ezen a ponton hadd erősítsük meg, hogy Szappanos bácsi pletykája teljesen alaptalan: Amina lány volt tetőtől talpig.)

– Jaj, apa – mondta a tréningruhás teknős –, látod, hogy nem szőrös! A hímek szőrösek.

– Akkor maga nőstény? – kérdezte udvariasan a cilinderes. – És biztos, hogy egyáltalán nem szőrös?

Amina hirtelen nem tudott mit válaszolni. Szerencsére felharsant mögötte az anyja hangja:

– Ninkó és Pomerta! Nahát, ti vagytok az elsők! Jöjjetek be!

– Milke Jukkó! – kiáltott fel a cilinderes. – Akkor végre jó helyen járunk.

Azzal belépett Amina mellett a lakásba.

2. fejezet

Ajándék az űrből

Hamarosan nem túl népes, ám annál érdekesebb társaság gyűlt össze Irina és Amina lakásában. A két teknős után érkezett egy ember nagyságú zöld cica a két lányával, aztán pedig egy tizenöt éves forma fiú, aki sűrű szakállt viselt, és olyan mély hangja volt, hogy rezonáltak az ablakok, ha megszólalt. Utolsónak egy alacsony, kopott robot csöngetett be. A többiektől Amina tartott egy kicsit, de a rozoga robot olyan viccesen nézett ki, hogy elmosolyodott. A robot visszamosolygott rá (vagyis Amina úgy látta), és átnyújtott neki egy hervadt virágot.

Hamarosan mindenki jó étvággyal falatozott – kivéve a robotot és Aminát. Az előbbinek nem volt gyomra, az utóbbinak viszont annál inkább, és nagyon is éhes volt. Mégis némán ült az asztalfőn, és a félig átsütött argentin steaket bámulta a tányérján. Nem érezte jól magát a sok ismeretlen között. Ha ezek az anyja barátai, akkor most már egészen biztos, hogy nem táncosnő a pesti éjszakában.

– Egyszerűen képtelen vagyok megkülönböztetni a férfiakat meg a nőket! – panaszkodott Pomerta, a nagyobbik teknős, aki Amina mellett ült. – Képzelje csak el, kedves hölgyem! Bizonyára nagyon sértő, ha egy nőstényt uramnak szólít valaki. Mit gondolhat most ön rólam?!

– Azt gondolja rólad, hogy buta vagy, mint a föld! – vigyorgott Ninkó, aki szemben ült az apjával.

– Igen, valószínűleg ezt gondolja… Pedig én szeretnék egy kedves, figyelmes úriember lenni, aki általában az észrevétlenség homályában marad.

– De hát ön egy óriási, beszélő teknős – felelte Amina. – Így elég nehéz.

– Kérlek, tegezz minket nyugodtan! – szólt közbe Ninkó. – Apám is tegezni akart téged, csak a tegezést meg a magázást is mindig összekeveri.

– Szóval te egy beszélő teknős vagy… – ismételte meg Amina, de Pomerta megrázta a fejét.

– Nem teknősök vagyunk, hanem tardoncok. De most folytatom a táplálkozást, mert kajás vagyok.

Azzal a teknős – vagyis tardonc – lelkesen csócsálni kezdte az egyik hatalmas húst. Amina még mindig képtelen volt enni. Ennek oka azonban már nem a helyzet furcsasága volt, hanem a vele szemben ülő három, óriási zöld cica, akik az asztalra tett szemetesvödörből lakmároztak, mégpedig jóízűen. Aminának felfordult a gyomra.

– A grinkek a veszélyes hulladékokat szeretik a legjobban – magyarázta Irina. – Az sajnos nincs itthon, de a háztartási hulladékot sem vetik meg. Kedvencük a műanyag palack, imádják ropogtatni.

A zöld cicák feléjük se néztek, mintha nem is értenék, hogy róluk van szó, csak faltak tovább.

– Borzasztóak ezek a grinkek! – csóválta a fejét a szakállas fiú. – Mindenki tudja, hogy nekem milyen pocsék a nyelvérzékem, mégis megtanultam magyarul. De ezek macskák nem tanulnak, nem járnak sehova. Semmi se érdekli őket, csak zabálás.

– Kiváló koordinátorok – szólalt meg a robot.

– Koordinátorok? – ráncolta a homlokát Amina. – Hol is dolgozol te tulajdonképpen, anya?

– Majd később megbeszéljük. Most egyél végre, mert kihűl a steak!

Amina dühösen döfte bele a villát a húsba. A szülinapi buliján igazán megtudhatná végre, hol dolgozik az anyja! Ezt fogja kérni tőle ajándékba. Vágott egy kis darab húst, a szájába tette, és lassan rágcsálni kezdte.

– Ők a munkatársaid, igaz? – fordult megint Irina felé.

– Persze – bólintott az anyja. – Evés után majd jobban megismerkedtek, talán össze is barátkoztok. Örülsz, hogy elhívtam őket?

– Még nem tudom. Lehet, hogy örülni fogok, ha megkapom az ajándékokat. De egyelőre még nem örülök.

– Őszinte leszek veled, kislányom – sóhajtott fel Irina. – Nem tudom, hoztak-e ajándékot. Csak két órája tudták meg, hogy szülinapod van, nem vagyok benne biztos, hogy ismerik az ajándékozás földi szokását. Vannak olyan idegen világok, ahol például a születésnapos ad ajándékot a többieknek, máshol pedig az ajándék a legnagyobb sértésnek számít…

Újra felberregett a csengő, és Irina szaladt ajtót nyitni. Egy rendkívül ideges fiatal hölgy toporgott az ajtóban. Borzas fekete haja szerteszét állt.

– Már felhívtam a rendőrséget! – kiabálta. – Bármelyik pillanatban ideérhetnek. Fotókat is készítettem. Mindannyian börtönbe kerülnek. Maguk valamennyien földönkívüliek!

Dermedt csend támadt.

– Nem vagyunk földönkívüliek – szólalt meg Pomerta. – Ez csak egy jelmezbál. Én teknősnek öltöztem, ez az úr itt robotnak.

Az ideges hölgy becsörtetett a lakásba, és megállt Amina előtt.

– Kislány, felelj nekem őszintén! Földönkívüliek a vendégeid?

És Amina őszintén felelt:

– Gőzöm sincs. És már elmúltam tizenhárom éves, szóval nem vagyok kislány!

– Bocsánat – szólalt meg illedelmesen a robot –, de szerintem nem bűntény, ha földönkívüliek vagyunk. Van valami szabály arra, hogy ez tilos?

– Naná! Itt van! – felelte a hölgy, és átnyújtott a robotnak egy papirost. Ő csak egy pillantást vetett rá, aztán tovább is adta Irinának.

– Ó, sejthettem volna! – fújta ki megkönnyebbülten a levegőt Irina, miután ránézett a papirosra. – Hát persze hogy nem bűn földönkívülinek lenni. Hiszen a világ nagy része földönkívüli!

A kócos hölgy megrázta a loboncát, és ebben a pillanatban egy Aminához hasonló korú, szőke lánnyá változott. Odament hozzá, kezébe nyomott egy kis csomagot.

– Boldog szülinapot, földlakó! Most pedig adjatok nekem is a kajából!

Az egyik üres székhez lépett, és mire letelepedett az asztalhoz, már egy komor tekintetű, kopasz férfi volt. Amina már meg sem lepődött azon, hogy lelógó kutyafülei vannak.

– Na, ezt a formádat legalább megszoktuk – mondta Pomerta. – Szépen kérlek, Janus, soha többé ne változz át hisztis férfivá, nagyon ijesztő!

– Nővé, apa! – fogta a fejét Ninkó. – Miért nem tudod megjegyezni? Ha szőre van, férfi, ha nincs szőre, akkor nő!

Amina kíváncsian bámulta az asztalon a kis csomagot, amit Janustól, a kutyafülűtől kapott. Valahogy nem merte kibontani. Ha az ajándék is olyan fura, mint a vendégei…

– Fejezzük be az evést, Amina! – mosolygott rá az anyukája. – Aztán tőlem is megkapod az ajándékodat.

Amina máris tömte a szájába a húst, és pár perc múlva lelkesen próbálta elfújni a gyertyákat az óriási epertortán. De hiába próbálta. Amikor az erőlködéstől már alig kapott levegőt, és az arca aggasztóan kivörösödött, az anyja szemrehányóan a szakállas fiúra pillantott.

– Arnold! Miféle gyertyákat hoztál nekünk?!

– A legjobb gyertyákat, Milke – dörmögte a fiú. – Az a jó, ha a gyertya örökláng, nem? Sokat dolgoztam rajta.

– De akkor hogy lehet elfújni?

– Sehogy.

Mit volt mit tenni: óvatosan levették a tortáról mind a tizenhárom lángoló gyertyát, és egyesével beleszúrták őket egy-egy almába – szerencsére volt otthon éppen elég. Ezután végre felvágták az epertortát, és a vendégek falatozni kezdtek. Amina első körben csak egy apró szeletet kért, és ezzel nagy hibát követett el, mert a hatalmas étvágyú Pomerta rögtön befalta a maradék tortát. A lány mégsem szomorkodott, ugyanis végre megtörtént az, amire reggel óta várt: az anyukája kiszaladt a hálószobába, és két csomaggal a kezében tért vissza.

– A kisebbik ajándék… hogy is mondjam… apádtól van.

Aminának nagyot dobbant a szíve. Még sosem kapott ajándékot az apjától! Annyiszor hallotta már Irinától, hogy túl messze lakik, új életet kezdett, nem törődik már velük… De úgy látszik, ezen a túl messzi helyen is van posta, ahol fel lehet adni egy csomagot.

– Hohó! Nekem is van ajándékom! – kiáltott fel Pomerta, azzal a zakója zsebéből előkapott egy szakadt hajgumit, és Amina elé tette.

– Én is hoztam valamit! – kiáltotta Ninkó, és egy krikszkraksszal telefirkált, műanyag kártyát tolt Amina elé.

– Kedvesek vagytok! – mondta Amina meghatottan, mert megvolt az a jó tulajdonsága, hogy a leghaszontalanabb ajándéknak is tudott örülni. Habozott, hogy melyik csomagot bontsa fel először.

– Mint az köztudott – szólalt meg csámcsogva Janus, a kutyafülű vendég –, a földlakók szülinapokon mindig a kevésbé fontos ajándékkal kezdik, és a végén bontják fel a legfontosabbat.

Amina bólintott, mint aki pontosan tudja, hogy a földlakók így szokták (pedig egyáltalán nem tudta), és módszeresen kicsomagolta a kutyafülű ajándékát. Egy doboz cukorka volt. Kedvesen Janusra mosolygott, bár egyre nehezebb volt örülnie ezeknek a kínos ajándékoknak. Végre – az izgalomtól kicsit reszkető kézzel – kibontotta a nagyobbik csomagot. Egy pár focicipő volt benne, harminchetes, pontosan az ő mérete.

– Ezt tőlem kaptad – mosolygott rá az anyja. – Ha esetleg már nagyobb a lábad, ki lehet cseréltetni.

Amina fel akarta próbálni a cipőt, de nem volt rá ideje, ugyanis fülszaggató, rémült nyávogás hasított a levegőbe.

– Ég a függöny! – kiáltotta Pomerta. – Gyorsan, oltsátok el! – Azzal Ninkóval együtt fürgén bebújt az asztal alá.

A függönyt alighanem az egyik elolthatatlan gyertya gyújtotta meg. Valóban ijesztően lángolt. A tardoncok tovább kiabáltak az asztal alatt, a grinkek dühösen fújtak és nyávogtak, Janus a pánik közepette megevett még egy darabka húst. A szakállas fiú gyorsan rálöttyintett valamit a függönyre, amitől az még jobban lángolni kezdett, és a tűz átterjedt a szomszédos függönyre is.

– Az zsír volt, Arnold! – kiáltotta Irina, aztán Aminával szinte egyszerre nyúltak a teli ásványvizes palack felé. De Pepe, a kis robot mindkettőjüket megelőzte. Mielőtt még nagyobb baj történhetett volna, letépte a két függönyt, a mosogatóba dobta, és megeresztette a vizet. Az egész konyhát betöltötte az égett műszálas anyag orrfacsaró szaga.

Miután kiszellőztettek, és lassanként mindenki visszanyerte a nyugalmát – a tardoncok kibújtak az asztal alól, és a grinkek sem nyávogtak tovább –, Amina a robothoz lépett.

– Egyedül neked volt helyén a szíved – dicsérte meg. – Vagyis az agyad.

– Mert elemzésre programoztak – felelte a robot. – Az a munkám, hogy problémákra keressem a megoldást. Tulajdonképpen ezúttal nem is voltam valami gyors.

– Még a nevedet sem tudom…

– A hivatalos nevem PP 55. De mindenki csak Pepének szólít.

– Akkor köszönjük, Pepe! – mondta a lány, és a robotra mosolygott. Találkozott a tekintetük. Amina, maga sem tudta, miért, halkan még hozzátette: – Nagyon okos szemed van.

A robot kurtán, emberszerűen felnevetett. Kellemes, mély hangja volt.

– Te egy nagyon udvarias lány vagy! Az én szemem csak egy érzékelő, és pont annyira okos, mint én magam. Képzeld, olyan buta vagyok, hogy még az ajándékodat is elfelejtettem odaadni. Tessék!

Az oldalán lévő rekeszbe nyúlt, és átnyújtott a lánynak egy gyufásdobozt.

– A múltad és a jövőd, Amina! – mondta ünnepélyesen.

Amina kinyitotta a gyufásdobozt, és igyekezett mosolyogni. Ezek a fura vendégek tényleg nem tudják, mire vágyik egy tizenhárom éves lány.

– Ez az, aminek látszik?

Pepe nem felelt, csak mosolygott. Vagy vigyorgott. Vagy valami hasonlót művelt.

– Igazi különlegesség! Egy másik naprendszerből való.

Amina összehúzott szemmel vizsgálgatta az ajándékát: egy apró, ütött-kopott fogaskereket, aminek lyuk volt a közepén.

– Mi benne a különleges?

– Nincs időm elmagyarázni! – A robot hangja mintha megremegett volna. – Ezt most dugd el gyorsan! És kösd össze a hajad a gumival, amit Pomertától kaptál!

Pepe szigorúsága annyira meglepte Aminát, hogy szó nélkül engedelmeskedett. Zsebre vágta a gyufásdobozt, és göndör haját összefogta a gumival. Még kérdezni akart valamit, de felberregett a csengő.

A vendégek elcsöndesedtek, a két tardonc pedig ismét bemászott az asztal alá.

Irina a robotra nézett.

– Ő az, igaz? – kérdezte halkan.

Pepe bólintott, és megint Aminához fordult.

– Rejtsd el a többi ajándékot is!

A lány a műanyag kártyát a zsebébe dugta. A cukorkásdoboz nem fért oda, azt bedobta a hűtő mögé. A focicipőkkel végképp nem tudta, mit kezdjen, de Pepe intett neki, hogy azok maradhatnak az asztalon. Végül rátette őket az apjától kapott ajándékra, ami még mindig bontatlanul hevert.

3. fejezet

Az emlékőr

Az ajtóban középkorú, erősen kifestett hölgy állt. Magas volt, testes, igazi robusztus termet. Ízléstelen, rikítóan vörös kalapot viselt, amit még művirágok is díszítettek.

– Ez a harmincharmadik pont négyes bekezdésének megszegése! – mondta kimérten. – Indokolatlan kapcsolatfelvétel egy idegennel. Ez veszélyezteti a céljainkat. Úgyhogy mindenki most azonnal indul haza!

A vendégek nem tiltakoztak, hanem leszegett fejjel, némán készülődni kezdtek.

– Pomerta, Ninkó! Kifelé az asztal alól!

A két tardonc előmászott, és Pomerta még gyorsan bekapott egy kis maradékot. A kalapos hölgy észrevette a torta nyomait a nagytányéron.

– Kaptál ezektől a jómadaraktól valami ajándékot?

Amina megrázta a fejét. A nő a levegőbe szagolt, vetett egy rövid pillantást a mosogatóba dobott függönyök maradékára, aztán a még mindig lángoló gyertyákhoz lépett. Elővett a táskájából egy apró ollót, és sorra elcsippentette a kanócokat. A gyertyák nyomban elaludtak. Ezután újra járkálni kezdett a konyhában, és megbámulta a focicipőket az asztalon.

– Azt anyutól kaptam! – mondta határozottan Amina. – Ahhoz ne tessék nyúlni!

A nő válasz helyett elővette a telefonját, és a lány felé fordította, mintha le akarná fotózni.

Irina még idejében Amina elé ugrott.

– Nem engedem, hogy elvedd a lányomtól a legszebb születésnapja emlékeit!

– Akkor az a legegyszerűbb, ha te sem emlékszel majd semmire.

Erős, vörös fény áradt a telefonból, néhány pillanatra olyan volt, mintha az egész konyha lángra lobbant volna. Irina szédelegve roskadt a földre.

– Mi volt ez? – kérdezte rémülten Amina.

A kalapos nő válasz helyett most felé villantotta a vörös fényt.

Amina felnyögött, forróságot érzett a szemében és az agyában.

– A friss emlékeket még könnyű eltüntetni – hallotta valahonnan a távolból. – Olyasmit láttál, amit nem lett volna szabad. Ez anyukád felelőtlensége miatt történt. Ő az oka, hogy a ma este emlékeiről le kell mondanod. Jó felejtést!

Amikor Amina magához tért, a földön ült, homályosan látott, és rettentő fáradtnak érezte magát. Megpróbált felállni, de újra a földre rogyott. Ott próbálta felidézni az emlékeit. Az örömtől üvölteni szeretett volna. A szülinapi buli minden pillanatára emlékezett!

– Nem sikerült! – kiáltotta, miközben feltápászkodott a konyhakőről. – Mindenre emlékszem!

– Majd holnapra elfelejted – mondta nyugodtan a kalapos hölgy. – Aludni kell rá egyet, Amina. Most pedig nyomás haza! Holnap reggel nyolckor mindenkit várok a Bázison. Aki elkésik, fegyelmit kap!

– Holnap szabadságon vagyok – közölte fagyosan Irina. – Tudod, hogy a vizsgára készülök. – Még mindig szemét dörzsölgetve ült az egyik széken.

A nő válaszra sem méltatta, csak a bejárati ajtó irányába mutatott. A többiek felcihelődtek, és mire Amina feleszmélt, már el is hagyták a lakást. Pepe távozott utoljára. Mielőtt kilépett az ajtón, még visszanézett, és az egyik szeme elfeketedett, mintha kacsintott volna. Aztán csukódott mögötte az ajtó.

***

Amina az ágyán ült. Hátát a falnak döntötte, és egy régi fotót bámult. Ő volt rajta a szüleivel. Talán kétéves lehetett, az apja a karjában tartotta. Közelebb hajolt a képhez. Mi az ott? Egy bot van az asztalnak támasztva! Kié lehet, és hogyan került oda?

– Ez az! – kiáltott fel. – Érdekes részleteket fogok keresni a fotón, az majd ébren tart!

De olyan fáradt volt már, hogy elhomályosult előtte a fénykép.

– Nem fogok elaludni! Nem fogok elaludni! – hajtogatta. Az asztalra dobta a fotót, ökölbe szorította a kezét – körmei a tenyerébe vájtak –, de így is azt érezte, hogy mindjárt leragad a szeme. Kiszaladt a konyhába, feloltott minden lámpát, és leült egy székre. – Nem fogok elaludni! Nem fogok elaludni! – ismételgette egyre kétségbeesettebben. Felsikított, amikor hozzáért valami a hajához.

Az anyja simogatta meg.

– Nem tehetsz semmit, kislányom. Holnapra már semmire nem fogsz emlékezni. Talán valóban jobb így.

– De nem akarom elfelejteni! – kiáltott fel Amina. – A legszebb szülinapom volt… A legszebb!

– Leírhatod, ami történt. Akkor lesz róla emléked.

– Ez az!

Amina berohant tollért meg füzetért a szobába, és visszaszaladt a konyhába. Újra az asztalhoz ült, és azon töprengett, hol kezdje a történetet. Az első csöngetésnél? Vagy azt fölösleges leírni? Kezdje inkább a vendégek leírásával? Most még mindenre emlékszik… Csak ne fájna a feje! Így egyszerűen képtelen gondolkodni!

A fejéhez kapott, és miközben azt a helyet kereste a koponyáján, ahol legjobban érzi a fájdalmat, hozzáért a hajgumihoz, amit Pomertától kapott. Mintha az nem hagyná gondolkodni! Letépte magáról, dühösen az asztalra dobta.

A hűtő fölötti órára nézett. Már majdnem tizenegy. Ideje nekikezdeni az írásnak. Hol is kezdje? A csöngetésnél? Vagy ezen már gondolkodott korábban? Behunyta a szemét, hátha úgy jobban tud koncentrálni. Igen, sötétben jobban fog menni, sokkal jobban. Mindjárt kinyitja a szemét, és nekikezd az írásnak. Ott fogja kezdeni, hogy megérkezett a két teknős. Vagyis tardonc. Hogy is hívták őket? Mi volt a nevük? Ezt feltétlenül le kell írnia, ez fontos információ. Tehát csöngettek…

***

Elvakította a tavaszi reggel. Az elégett függönyök helyén akadálytalanul ömlött be a napfény. Bágyadt meleg áradt szét az arcán, aztán éberré tette a kétségbeesés. A születésnap! Elaludt, és elfelejtette a születésnapi buliját!

– Jaj ne! – kiáltott fel. – Akkor most semmire sem emlékszem! Vagyis…

Berohant a hálószobába, ahol Irina öltözködött.

– Nem felejtettem el a szülinapomat, anya! Mindenre emlékszem!

– Hát persze, kicsim! – mondta Irina. – Miért felejtetted volna el? Sajnos nem volt túl izgalmas. Itthon üldögéltünk kettecskén, ettük azt a vacak tortát, aztán elmentünk sétálni a…

– Dehogy! – kiáltotta Amina. – Hiszen itt voltak a munkatársaid! A tardoncok, a grinkek, Pepe, Janus meg az a szakállas fiú, Arnold!

Irina elsápadt.

– Honnan tudod a nevüket? Nem voltak itt, ketten ültünk itthon, és…

Amina megragadta az anyja karját, és magával húzta a konyhába. Még mindig ott hevertek a mosatlan edények az asztalon.

– Na, látod, hogy többen voltak? – kérdezte diadalmasan. – És a függönyök? Ott vannak a mosogatóban!

Irina felemelte az égett függönyök maradványait, figyelmesen tanulmányozta őket, aztán feltett főni egy kávét. Amikor elkészült, leült a teli csészével az asztalhoz.

– Mesélj el mindent!

Amina nekifogott, ám sok részletre ő sem emlékezett pontosan, a szülinapi buli végét nem tudta felidézni.

Arra azonban emlékezett, hogy egyszer csak csöngettek, és egy nő állt az ajtóban, aki rémisztő kalapot viselt.

Irina felnyögött, és ivott egy korty kávét.