Rhys Bowen

A PÁRIZSI MEGBÍZATÁS

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: The Paris Assignment

Text copyright © 2023 by Janet Quin-Harkin,

writing as Rhys Bowen

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Lex Copyright Office.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet.

A regényben megjelenő nevek, személyek, szervezetek,

helyek és események a szerző képzeletének művei,

vagy nem a valóságnak megfelelően szerepelnek.

ISBN 978-963-614-492-0 (papír)

ISBN 978-963-614-510-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet Mary-Fran McCluskey-nak ajánlom, aki azzal érdemelte ki szerepét ebben a történetben, hogy ő tette a legmagasabb ajánlatot egy jótékonysági árverésen, amelynek bevételéből fiatal nők egyetemi tanulmányaihoz biztosítottak ösztöndíjat. Bár soha nem volt futár a második világháborúban, a Marie-France névre hallgatott, amikor Franciaországban élt.

1. FEJEZET

Párizs, 1931

Madeleine Grant az első hónap végén találkozott Giles Martinnel a párizsi Sorbonne Egyetemen. Madeleine magas, karcsú lány volt, sötét, bizakodó tekintettel és nem mindennapi egyenes, vörösesbarna hajjal, amely a válláig ért. Mivel a Londoni Egyetem kis bentlakásos női főiskolájának, a Westfield College-nak a hallgatója volt, eddig csak női professzorok által tartott kulturált szemináriumokon vett részt. A Westfieldre egyenesen egy lányinternátusból került, és biztonságban, kényelmesen érezte magát a hasonló hátterű fiatal hölgyek között. Valójában a középiskolai élete meghosszabbítása volt. Így a Sorbonne az óriási, huzatos előadótermeivel és a nagyhangú hímnemű diákjaival hatalmas sokkot jelentett számára. Figyelte a fiatalok koedukált csapatait, ahogy egyik épületből a másikba özönlenek, hevesen gesztikulálva vitatkoznak, vagy együtt nevetgélnek a szabadtéri kávézókban, és azon tűnődött, vajon ő is része lesz-e valaha egy ilyen csoportnak. Úgy tűnt, ez egy másik világ, amely soha nem fog megnyílni előtte. Kezdte azt kívánni, bárcsak soha ne jött volna ide, de a francia szakos diplomájához legalább egy féléves külföldi tanulmányútra volt szükség. Emellett mámorító és izgalmas volt a tudat, hogy Párizsban van. De nagyon szeretett volna azok közé a magabiztos francia lányok közé tartozni, akik nevetgéltek, dohányoztak, lazán dobálták a sáljukat és egyenrangúként vitatkoztak a fiúkkal.

Ez idáig csendben ült az előadóterem végében, akár egy kisegér, próbálta megérteni a professzor pergő franciáját, és rengeteget jegyzetelt, remélve, hogy észrevétlen marad, mert rettegett attól, hogy felszólítják. Az első hónap végén az előadás-sorozat a felénél járt, amikor egy hirtelen légáramlat jelezte, hogy kinyílt mögötte az ajtó, majd valaki becsusszant a mellette lévő székre.

– Miről szól az előadás? – súgta a fülébe egy férfihang.

Amikor meglepődve felnézett, egy rakoncátlan, sötét lobonccal és egy ijesztő szempárral találta magát szemben – olyan volt, akár egy tigrisé.

– Racine – suttogta. – A Phaedráról beszél.

– Ó, róla. – A fiú szeme derűsen felcsillant. – Rémes egy nő volt, mi? Azok az ókori görögök meg a bűnös szenvedélyeik! Túl sok idejük volt, ha engem kérdez. És miért kellett Racine-nak öt felvonás ahhoz, hogy a spiné a mostohafia iránti szenvedélyéről nyavalyogjon? – Vigyorogva megrázta a fejét. A professzor bizonyára érzékelte a rendzavarást az előadóterem hátsó részében, mert megszakította a monológját, és homlokráncolva felpillantott. A mellette ülő fiatalember rákacsintott Madeleine-re, és oldalba bökte. – Nincs kedve meginni egy kávét?

– Jegyzetelnem kellene – suttogta a lány. – Ebből az anyagból dolgozatot fogunk írni.

– Hogy lehetne bármi újat tanulni egy háromszáz évvel ezelőtt írt darabról? Ugyan már! Van pár negyedéves barátom. Majd ideadják a dolgozatukat. Ez egy régi anyag, amit minden évben előszednek.

Madeleine habozott; egyrészt kötelességtudó diák akart lenni, aki a lehető legtöbbet hozza ki a Párizsban töltött időből, másrészt nagyon szeretett volna ezzel a vonzó fiatalemberrel tartani. Az utóbbi győzött. Összecsukta a jegyzetfüzetét, betuszkolta a táskájába, és a fiú után osont. Odakint a folyosón felnézett rá, és idegesen felnevetett.

– Nem szabadna ezt tennem – mondta.

– Marhaság. Különben is, miért kellene bárkinek is Racine-t tanulnia? Hogyan lehetne ő mérvadó számunkra a huszadik században? A darabjaiban csupa nagyszerű és nemes ember szerepel, akik a végén öngyilkosok lesznek. Több olyan műre van szükségünk, amik valódi emberekről szólnak, valódi problémákkal, például arról, hogy miből fizessük ki a jövő heti lakbért.

– Akkor miért tanul francia irodalmat, ha nem találja fontosnak?

– Az igazat megvallva nem azt tanulom. Csak azért menekültem be ebbe az előadóterembe, mert megláttam egy fickót, akinek tartozom egy kis pénzzel. Számos tárgyba belekóstoltam, de jelenleg filozófiát és politikát tanulok.

Átkarolta Madeleine vállát, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Menjünk! Jöjjön és vidítson fel! Eddig rémes hetem volt.

A lány hagyta, hogy lefelé kormányozza a visszhangos lépcsőházban, és kivezesse az októberi fénybe. Az udvart körülvevő épületek vajsárga falai ragyogtak a ferdén beeső, kései napsütésben.

– Szóval melyik a kedvenc kávézója? – kérdezte a fiú.

Az udvar üres volt, mivel éppen folytak az előadások. Az egyik magas, nyitott ablakból egy professzor hangjának zümmögése hallatszott.

– És vegyük észre, hogy az 1357-es évben…

Madeleine zavartan megvonta a vállát.

– Nem igazán próbáltam még ki túl sok kávézót. Ebédelni a menzán szoktam, vacsorát pedig a diákszállón kapok.

– Új hallgató? Mióta van itt?

– Igen, új vagyok. Csak egy hónapja. És még nem voltam elég bátor ahhoz, hogy néhány kávézónál többet fedezzek fel egyedül.

Lehetett valami abban, ahogy ezt mondta, mert a fiú most kritikusan szemügyre vette.

– Maga nem francia?

Érezte, hogy elpirul.

– Nem, angol vagyok.

– Ez mindent megmagyaráz. Olyan szavakat használ, amilyeneket csak professzorok szoktak. Vagy idős apácák. Viszont a francia kiejtése figyelemre méltóan jó. Az angoloknak általában borzalmas akcentusuk van, egyszerűen képtelenek miatta elvegyülni.

Ez mosolyra késztette a lányt.

– Az anyám félig francia volt. Kislány koromban mindig meglátogattuk egy rokonát itt, Párizsban. És anyám mindkét nyelven beszélt hozzám. Egész jól értettem, és régebben folyékonyan beszéltem. De attól tartok, csak egy gyerek szókincsével rendelkezem, vous comprenez. – A magázódó formát használta, észrevéve, hogy a fiú is ezt teszi. Még mindig nem volt egészen biztos benne, hogy az ember mikor vált tegezésre. – A gimnáziumban és a londoni egyetemen újrakezdtem a franciát, de a hétköznapi nyelvvel nem vagyok tisztában.

– Az édesanyja már nem beszél magával franciául?

Madeleine elfordította a tekintetét.

– Kitört a Nagy Háború, és nem jöhettünk többé Franciaországba. Aztán anyám elkapta a spanyolnáthát, és meghalt, amikor tízéves voltam. Úgyhogy véget értek a párizsi látogatások.

– És most kapott egy új esélyt – jelentette ki a fiú sugárzó mosollyal, mintha Madeleine ajándékot adott volna neki. – Ez csodálatos! Újra kapcsolatba kerülhet a francia gyökereivel.

– Igen. – A lány felnézett rá, most már ő is mosolygott. – Egy új esélyt, ahogy mondja. Nagyon izgatott vagyok.

Kiértek a rue des Écoles-ra, és a szélesebb út, a boulevard Saint-Michel felé fordultak.

– Ha még nem ismeri a párizsi kávézókat, akkor valami ikonikus helyre kellene elvinnem – mondta a fiú. – A Café de Flore-ba, ha nem bánja, hogy egy kicsit sétálnia kell.

– Szeretek sétálni. Párizs minden négyzetcentijét bejártam már. Otthon Angliában mindenhová gyalog megyünk. A főiskolám a Hampstead Heath közelében van, és minket, fiatal hölgyeket arra biztatnak, hogy az előadások között egészséges sétákat tegyünk.

Úgy tűnt, a fiatalember ezt mulatságosnak találja.

– Maga egy fiatal hölgyeknek fenntartott főiskolára jár?

Bólintott.

– A Londoni Egyetemhez tartozik, de a legtöbb órám a főiskolán van, és csak női professzorok tanítanak.

– Mon Dieu![1] – A fiú el volt képedve. – Milyen egészségtelen! Hogy fogják így megtanulni, hogyan csípjenek meg maguknak egy férjet?

– Nem hiszem, hogy valaki azért jár egyetemre, hogy férjet szerezzen magának – jelentette ki Madeleine rosszalló szemöldökráncolással. – A tanulás megadja a lehetőséget, hogy az ember ne menjen férjhez, ha amellett dönt. Különben is, megnyugtató dolog nők között tanulni. Biztonságos.

– Ez az, amire vágyik? A biztonság? – A fiatalember megrázta a fejét, amitől sötét fürtjei táncra perdültek. – De akkor hogyan tudná megismerni az életet?

Ezen elgondolkodott.

– Talán igaza van – bólintott. – Egy lányinternátusba jártam. Ott azt tanácsolták, hogy női főiskolákra jelentkezzünk, ahol biztonságban és védve leszünk.

– De az embernek soha nem szabadna biztonságban és védve lennie – tiltakozott a fiú. – Bátran élni annyi, mint teljes életet élni.

Madeleine áhítattal nézett rá. Olyasmit mondott, ami neki még soha nem jutott az eszébe.

– Igaza van – ismerte el. – Egész életemben el voltam zárva, és most még egy kávéházba sem merek egyedül bemenni. De én élni akarok. Tudni akarom, milyen érzés veszélyben lenni. – Majd helyesbített. – Emlékszem, milyen volt a Nagy Háború idején. Londonban bombák hullottak a közelünkben. És amikor már biztonságban éreztük magunkat, jött a spanyolnátha, anya nagyon beteg lett, és hamarosan meghalt. Én pedig azt gondoltam, hogy soha többé nem akarok ilyen időket átélni. Azóta bezárkóztam egy biztonságos kis gubóba.

A fiatalember megragadta a karját, és visszarántotta, amikor le akart lépni az útra, pont egy száguldó taxi elé. Duda harsant.

– Ha biztonságra vágyik, ne feledje, hogy itt az ellenkező irányba megy a forgalom – mondta nevetve.

Aztán mintha rájött volna, hogy még mindig a karját szorongatja, hozzátette:

– Talán tudnom kellene a nevét, ha meg akarom menteni az elrobogó taxiktól, és kávézókba szeretném vinni.

– Madeleine vagyok. Madeleine Grant. Anyám olyan nevet akart, ami franciául és angolul is egyformán jól hangzik.

– Madeleine. – A fiatalember franciásan ejtette ki a nevét, és helyeslően bólintott. – Igen, illik magához. Én pedig Giles vagyok. Giles Martin. – Illendően kezet nyújtott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Giles – mondta a lány. Megremegett a hangja, amikor megérezte a férfi kezének melegét, és hirtelen tudatára ébredt, hogy mennyire vonzó.

Átkeltek a boulevard Saint-Michelen, továbbmentek az orvosi kar mellett, amíg meg nem érkeztek a szélesebb boulevard Saint-Germainre. Az út két oldalán sorakozó platánfák lombja aranyfényben ragyogott, illeszkedve az épületekhez. A körúton csábító kis boltok sorakoztak, és ahogy elhaladtak mellettük, Madeleine oda-odapillantott a kirakatokra, és rémülten hőkölt hátra attól, hogy mennyibe kerül egy cipő.

– Hol lakik? – érdeklődött Giles.

– Az egyetem női diákszállóján, a rue Saint-Jacques-on. Igazából elég rémes. Undorító ételek és lehangoló szobák. És zömében külföldi diákok – nem sok esélyem van arra, hogy tökéletesítsem a franciámat.

– Miért nem keres magának egy saját helyet? Sok akad elérhető áron a városban. És egy kávézóban ugyanolyan olcsón ehet, mint a diákszállón, ebben biztos vagyok.

– Azt sem tudnám, hol kezdjem – vallotta be Madeleine. – Kislány korom óta nem jártam Párizsban. – Szünetet tartott. – Volt itt egy dédnagynéném, a Marais-ben élt egy kis lakásban. De nem tudom a címét. Már nagyon öreg lehet – ha él még egyáltalán.

– Én is a Marais-ben lakom – mondta Giles. – Jó hely. Tele van élettel. A nagynénje zsidó?

– Nem. Nem hiszem – felelte zavartan.

– Mert a Marais a hagyományos zsidó negyed.

– Akkor maga zsidó?

– Azért lakom ott, mert olcsók a szobák. – A fiú felnevetett. – A pénz mindig gondot jelent, nem igaz?

– Magának szegény a családja? – Giles nem úgy viselkedett, mint akinek nincs pénze. Volt valami pimasz magabiztosság abban, ahogyan járt, beszélt és lendületesen gesztikulált.

– Szó sincs róla. De anyám kezeli a pénzügyeket, és szeret rövid pórázon tartani. Szerinte nem tanulok elég keményen – ami igaz is. Emellett kétségbe van esve, mert kommunista vagyok.

Madeleine meglepetten nézett rá.

– De hát a kommunisták nem szörnyű emberek? Oroszországban milliókat mészároltak le, és még sokkal többeket küldtek szibériai táborokba, mert nem értettek egyet a kormánnyal.

– Azok nem igazi kommunisták – fakadt ki a fiatalember dühösen. – Azért nevezték így magukat, hogy magukhoz vonzzák a tömegeket, és rávegyék őket, hogy forradalmat robbantsanak ki. De most a hatalmon lévők ugyanolyan rosszul bánnak a néppel, ahogy előttük a cárok. Egy igazi kommunista mindent egyenlően akar elosztani. És bőven van miből osztozkodni. – Megálltak az út szélén, mielőtt átkeltek volna. – Vegyük például a házat, amely a családomé – folytatta. – Tizennégy hálószobánk van, és jelenleg csupán egy ember él ott. Ez szégyen, amikor mások hatan osztoznak egyetlen ágyon.

Madeleine ezt megemésztette.

– Jókora házuk lehet.

A fiatalember bólintott.

– Valójában egy kastély. A családom elég jól jött ki a forradalomból.

– És mi van az apjával? Ő vezeti a birtokot?

– Nem, az anyám. Félelmetes személyiség – ami azt illeti, ijesztő. Apám évekkel ezelőtt megszökött egy táncosnővel, és most bűnben él vele Monte-Carlóban. Maman[2] azt meséli az embereknek, hogy hősi halált halt a Nagy Háborúban. Attól fél, hogy az apámra ütök, és nem veszem komolyan a kötelezettségeimet. Jogot kellene tanulnom, mert azt nemes dolognak tartják. – Giles felnevetett. – Anyám nem veszi észre, hogy a legtöbb ügyvéd csaló.

– Vannak testvérei?

– Nem, egyke vagyok. Apám lelépett, mielőtt több gyereket nemzhetett volna.

– Nem magának kell majd egyszer vezetnie a birtokot?

– Csak anyám holttestén keresztül. – A fiú nevetett. – Szó szerint. Rettegne, hogy meghívom a helyi parasztokat, hogy lakjanak a nyári lakban, és szétosztanám köztük a termést – amit persze meg is tennék.

Úgy tűnt, messzire mennek, és Madeleine tisztában volt vele, hogy valószínűleg lemarad a következő előadásról is. Egy egész ellógott délelőtt. Mindig is kötelességtudó diák volt, nem mászott ki az ablakon éjszaka, hogy buliba vagy randevúra menjen, mint néhány osztálytársnője a Westfieldben. Kicsit úgy érezte, mintha ez lenne az első lépés a bűnbe vezető úton, ugyanakkor borzasztóan izgalmas is volt.

Végre egy sarokhoz értek, ahol két kávézó volt egymással szemben. Színes napellenzők nyúltak a kinti asztalok fölé.

– Az egy másik hely, amit ki kell próbálnia – mutatott Giles a jobb oldali felé. – Les Deux Magots. Finom ételek. Nem drága. De mi most ebbe megyünk. – Átment az úton, és az egyik szabadtéri asztalhoz vezette a lányt. A napellenzőn a „Café de Flore” név állt. Az asztalok többsége foglalt volt, és a levegőben francia cigaretta fűszeres illata terjengett. Giles csettintett az ujjával, mire egy pincér lépett hozzájuk. A fiú nem kérdezte meg, hogy Madeleine mit szeretne, hanem rendelt két kávét és egy kosár süteményt. A lányban egy pillanatra felmerült, hogy mindez vajon sokba fog-e kerülni, és felajánlja-e, hogy kifizeti a részét. Neki sem volt fölöslegesen elkölthető pénze.

Giles hátradőlt a székében, keresztbe tette a lábát, és szemügyre vette.

– A franciája tényleg egész jó – jelentette ki –, de meg kell tanítanom a szlengre, mert úgy beszél, mint egy apáca, aki nemrég szökött meg a zárdából. És néhány káromkodásra is. Az embernek néha muszáj káromkodnia. Vagy az én esetemben gyakran.

Madeleine rájött, hogy ő ugyanúgy Giles-t tanulmányozza. Nem volt túl magas, de megtermett, és az arca határozottan franciás: ívelt sasorr, éles vonások, derűsen csillogó, sötét szempár. Összességében vonzó fiatalember. Giles észrevette, hogy figyelik, és elvigyorodott, mire a lány elpirult. A pincér visszatért egy tálcával, amelyen csészék és két kanna állt, az egyikben kávé, a másikban forró tej. Giles egyenlő mennyiséget töltött mindkettőből, és az egyik csészét átnyújtotta Madeleine-nek. Aztán odakínálta a kosarat, és a lány kivett egy pain aux raisins-t[3]. A fiú egy croissant-t választott, és azonnal belemártotta a kávéjába.

– Ez isteni. – Madeleine nagyot harapott a meleg, foszlós süteménybe. – A szállón szikkadt kenyeret és lekvárt kapunk.

– El kellene kezdenünk lakást keresni magának – mondta a fiatalember. – Akkor elmehetnék meglátogatni. A szállóra biztosan nem mehetnek be férfiak.

– Természetesen nem. – Elmosolyodott. – Nagyon szigorú hely. De nem hiszem, hogy érdemes saját lakást keresnem. Nem maradok itt sokáig. Csupán egy félévről van szó. Karácsonykor hazamegyek.

– Vissza az egyetemre Londonba?

– Úgy van.

– Az túl rövid idő ahhoz, hogy megismerje Párizst. Miért nem marad és szerzi meg itt a diplomáját? Biztos vagyok benne, hogy itt sokkal kellemesebb.

Madeleine idegesen felnevetett.

– Ó, nem hiszem, hogy apám beleegyezne. A lehető leggyorsabban meg kell szereznem a diplomámat, hogy aztán tanár legyek, mint ő, és a saját lábamra álljak.

– Az apja tanár?

A lány bólintott.

– Latin és görög nyelvet tanít egy neves londoni fiúgimnáziumban. Tudós típus – igazából nem is ebben a világban él. És öreg is. A negyvenes éveiben járt, amikor megszülettem, úgyhogy már rég nyugdíjba kellett volna mennie, de túlságosan élvezi a tanítást. Emellett kétlem, hogy szeretné az egész napot a mostohaanyámmal tölteni.

– Á, szóval az apja újranősült?

Madeleine elkomorodott.

– Igen. Anya halála után elég hamar. Egy háborús özvegyet vett el. Eleanort. Akart valakit, aki gondoskodik rólunk, a nőnek pedig kellett valaki, aki fizeti a számláit. Nem mondhatnám, hogy kedvelem.

– Alors[4], a gonosz mostoha – nevetett Giles. – Milyen sablonos!

– Valószínűleg ez nem igazságos vele szemben – mondta Madeleine. – Nem rossz ember. Csak sznob, aki azt állítja, hogy arisztokrata származású, bár kétséges, hogy ez valóban így van-e. Rendkívül szűkmarkú, és nem nagyon kedvel engem.

– Vannak saját gyerekei? Akik a maga mostohatestvérei?

– Ó, nem, nincsenek. Az előző házasságából nem született gyereke, és amikor hozzáment apámhoz, már idős volt ehhez. És azt hiszem, amikor megismert, szörnyű gyerek lehettem. Még akkor is rettenetesen feldúlt voltam anyám halála miatt. Imádtam őt. Melegszívű és csodálatos ember volt. Aztán jött ez a nő, én pedig valószínűleg nem viselkedtem valami rendesen vele. Bizonyára világossá tettem, hogy nem akarom őt új anyának. Alig várta, hogy internátusba küldhessen.

– Az apjának nem volt ebbe beleszólása? Az asszony viseli a nadrágot, ugye?

Madeleine felsóhajtott.

– Az apám, mint mondtam, eléggé nem e világra való. Mindent megtesz, hogy nyugalma legyen. Eleanor pedig ügyesen ráveszi, hogy az ő szemszögéből lássa a dolgokat. – Felnézett, a tekintete találkozott Giles-ével. – Amúgy örültem, hogy távol lehettem tőle az iskolában, és utána a főiskolán. És annak is örülök, hogy itt lehetek. Az egész igazán csodálatos.

– Igaza van. Párizs csodálatos. Engem is megrészegített, amikor megérkeztem.

– Mióta van itt?

– Már négy éve – felelte a fiú – Ez az ötödik.

– Nem kellett volna már lediplomáznia? – Madeleine elhallgatott. – Ne haragudjon. Ez elég bántó volt, ugye?

Giles felnevetett.

– Persze hogy be kellett volna már fejeznem a tanulmányaimat. De nem sietek. Túlságosan szeretem ezt az életet. Semmi kötelezettség. Jó barátok. Rengeteg bor. Gondolom, már érti, miért fenyeget az anyám azzal, hogy elzárja a pénzcsapot.

– A kommunizmussal együtt jár a rengeteg bor? Ez elég hedonisztikusan hangzik.

– Természetesen. Nem kell nyomorogni ahhoz, hogy valaki kommunista legyen, bár abban egyet kell értenem, hogy némelyikük borzasztóan komolyan veszi a dolgot. Én vidám kommunista leszek, és mindenkinek kenyeret meg bort osztogatok. – Szünetet tartott. – Egy nap persze komolyan fogom venni a feladatot. Most azonban… – Ránézett a lányra, és az arckifejezése komolyabbá vált. – Figyelmeztetnem kell magát – mondta –, hogy ne szeressen belém. Nem vagyok megbízható típus. Valószínűleg belekeveredek valami kommunista lázadásba, és börtönben vagy az Ördög-szigeten végzem. És nincs saját pénzem. Tulajdonképpen reménytelen ügy vagyok.

– Ne aggódjon – válaszolta Madeleine, és igyekezett könnyed és nyugodt hangon beszélni, mert a kijelentés elbizonytalanította. – Nem áll szándékomban beleszeretni senkibe, mielőtt befejezném a tanulmányaimat. És hamarosan elmegyek. – Ám közben arra gondolt, hogy valószínűleg már túl késő. Egy kicsit máris szerelmes volt a fiúba.

[1] Istenem! (francia)

[2] Anya (francia)

[3] Mazsolás csiga (francia)

[4] Tehát (francia)

2. FEJEZET

Madeleine igazán nem számított rá, hogy újra találkoznak. A Sorbonne nagy egyetem. Aligha volt valószínű, hogy összefut Giles-lel, és gyanította, hogy a fiú csak azért hívta meg egy kávéra, mert abban a pillanatban épp társaságra vágyott. Másnap azonban, amikor kilépett a romantikus költőkről szóló előadásról, a fiatalember a folyosón várta.

– Á, hát itt van! – mondta. – A romantika kellemesebb volt, mint az őrült Phaedra?

– Honnan tudta, hol talál meg?

Csibészes mosoly futott át a fiú arcán.

– Nem nehéz. Megkérdeztem egy barátomat, aki francia irodalmat tanul, hogy milyen órák vannak ma délelőtt. Kikövetkeztettem, hogy Émile Zola nem tetszene magának, és a romantikusok inkább a maga stílusa. Megiszunk egy kávét?

– De nekem középkoriirodalom-órám van – tiltakozott Madeleine.

– Unalmas. Azok a trubadúrok, viszonzatlan szerelmek és nemes küldetések! Ugyan már! Gyönyörű napunk van, és ki tudja, meddig tart még ki a jó idő ebben az évszakban. Különben is, meghalok éhen és szomjan.

– Maga rossz hatással van rám – jegyezte meg a lány, miközben a lépcsőn nyomakodtak lefelé, szemben a felfelé tartó diákok áradatával. – Azt hiszem, rossz útra visz.

– Remélem is – mondta Giles, mire a lány dühösen elpirult.

Ezúttal a boulevard Saint-Michelen mentek, átkeltek a Szajnán a Cité-szigetre, és egy apró kávéházba ültek be egy mellékutcában a Notre-Dame közelében. Madeleine megkóstolta a pain au chocolat-t[5], és felajánlotta, hogy most ő fizet. Giles legyintett.

– Mindig a csábító fizet – jelentette ki nevetve. – Gondolom, már járt a Notre-Dame-ban.

– Ez a legszebb templom, amit valaha láttam! – áradozott Madeleine.

Giles a fejét csóválta.

– És mi a helyzet a Sainte-Chapelle-lel?

– Azt nem ismerem.

A fiú elborzadva nézett rá.

– Akkor ezt azonnal orvosolnunk kell. – Kézen fogta, és sietősen elindult vele, sikátorokon keresztül, komor, középkorinak tűnő épületek mellett, míg végül egy szűk udvarba értek, ahol kinyitott egy ajtót. Füstölők illata szállt feléjük, és zsolozsmázó hangok moraja. Éppen zajlott a mise. De Madeleine nem figyelt a papra vagy az oltárra. Elakadt a lélegzete, amikor meglátta a valószínűtlenül magas ablakokon beáradó fény színes szivárványait, amelyek pászmákat festettek a kőpadlóra. Magasan fölöttük a boltíves mennyezet kék volt, akár az égbolt. Az egész kápolna olyan éteri hatást keltett, mintha a mennyezet lebegett volna.

– Ez az ősi királyi kápolna – mondta Giles. – Csodálatos, nem gondolja?

– Nem olyan hatalmas és lenyűgöző, mint a Notre-Dame – kockáztatta meg lány –, de határozottan szebb.

A fiú bólintott. Madeleine-t furcsa érzés fogta el, bizonyára déjà vu. Egyszer már járt itt. Emlékezett az édesanyjára, ahogy elmélyülten nézte ugyanezeket az ablakokat. Eszébe jutott, hogy ő elunta a dolgot, és rángatni kezdte az anyja kezét. Gyerünk! Már láttuk, most már menjünk! De az anyja továbbra is csak ámult, és egy örökkévalóságnak tűnő ideig nem volt hajlandó megmozdulni.

Az oltárnál megszólalt a csengettyű. Giles megállt, letérdelt és keresztet vetett. Felemelkedve zavartan megvonta a vállát.

– Néha eljövök ide misére. Hogyan is lehetne nem érezni a spiritualitást egy ilyen helyen? Maga katolikus? Mivel francia volt az anyja…

– Anyám csak félig volt francia – vallotta be Madeleine –, de katolikusnak nevelkedett. Engem is katolikusnak kereszteltetett, és néha elmentem vele misére. De a halála után egy anglikán egyházi bentlakásos iskolába kerültem, és muszáj volt templomba járnom, de nem mondhatom, hogy nagyon hinnék Istenben. Úgy éreztem, cserben hagyott, amikor elvette az édesanyámat.

Giles megértően nézett rá.

– Én is így éreztem, amikor apám elment. De nem árthat, ha imádkozunk, nem igaz? Ha emlékeztetjük Istent, hogy még mindig itt vagyunk.

– Gondolom, nem. – A lány bizonytalanul az oltárra pillantott, ahol a pap most a szent ostyát emelte a magasba. Az anglikán egyház egyszerű szertartásai után ez meglehetősen egzotikusnak és titokzatosnak tűnt, mintha egy mágus varázsigéket kántálna.

Ahogy visszafelé sétáltak az egyetemre, megállt a Szajna hídján. Egy uszály haladt el alattuk, hátul egy nő ült a kormánynál, miközben egy kisbaba kúszott-mászott a lábánál. Madeleine vett egy nagy levegőt, mielőtt fel merte volna tenni a kérdést, amely már régóta gyötörte.

– Miért ilyen kedves hozzám? Miért áldozza rám az idejét? Általában szokása csupa szívjóságból körbekalauzolni az idegeneket?

Giles megfogta a vállát, és maga felé fordította.

– Soha senki nem mondta még magának, hogy gyönyörű?

A lány idegesen felnevetett.

– Ne butáskodjon! Az iskolában azt mondták, hogy sovány és hétköznapi vagyok. A hajam szögegyenes. Az orrom is az – nem valami helyes, pisze nózi.

– Klasszikus francia orr – bólintott a fiú. – És tökéletes a csontozata. Ha még mindig művészetet tanulnék, szobrot mintáznék magáról fehér márványból.

– Ne! – Madeleine félrenézett. – Kérem, ne élcelődjön velem!

– De én nem élcelődöm. Egy dolgot meg kell tanulnia: én mindig azt mondom, amit gondolok. Tegnap kíváncsi voltam. Miért beszél ez a lány úgy, mint valaki Racine korából?, töprengtem. Elég érdekesnek tűnt, mintha a múltból pottyant volna be az osztályba egy időkapun keresztül. De aztán azon kaptam magam, hogy arra gondolok, Olyasvalaki, akivel szívesen töltenék több időt. Egy teljességgel romlatlan lány, aki nem próbál flörtölni, felvágni, mint a többiek. Valaki, aki meghallgat és megért. – Szünetet tartott. – Valaki, akivel önmagam lehetek.

– Bő egy hónap múlva visszamegyek Angliába – emlékeztette Madeleine, kerülve a tekintetét.

– Akkor használjuk ki a lehető legjobban az időt! – javasolta Giles. Megfogta a kezét, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, és szótlanul sétáltak visszafelé a boulevard Saint-Michelen.

Ezután szokásukká vált, hogy együtt mennek kávézni vagy ebédelni. A fiú esténként ritkán vitte el valahová, és Madeleine azon tűnődött, vajon mi lehet ennek az oka: van egy másik barátnője is, vagy egy baráti társasága, akikkel nem akarja, hogy találkozzon? Ő még soha nem járt senkivel. A Londoni Egyetemen voltak hivatalos táncestek, ahol udvarias mondatokat váltott megfelelő fiatalemberekkel, akik ugyanolyan idegesen feszengtek, mint ő maga. Rájött, hogy a brit oktatási rendszer a szeparált iskolákkal reménytelenül sötétben hagyja a fiatal felnőtteket azzal kapcsolatban, hogy miként kell kommunikálni a másik nemmel. Néhány fiú dadogott, elpirult, a rögbiről fecsegett, míg mások megpróbálták felkormányozni az erkélyre, és kínos kísérleteket tettek, hogy megcsókolják vagy végigtapogassák. De eddig egyetlen olyan sem akadt, akiről úgy tűnt volna, hogy értékeli a társaságát, vagy akit jobban meg akart volna ismerni.

Amikor aznap este megnézte magát a tükörben, azon töprengett, vajon mit lát benne a fiú. Nem volt szép, ez egészen biztos. Giles nyilvánvalóan nem volt híján a barátoknak. A diákok odakiáltottak és integettek neki, amikor elhaladtak mellette. Nyilvánvalóan barátnőkben sem szűkölködött. Egyszer egy fiú köszönt neki, majd észrevette mellette Madeleine-t.

– Már nem Yvette-tel vagy? – kérdezte.

– Amint látod – felelte Giles. De nem mutatta be Madeleine-t, neki pedig szöget ütött a fejébe, hogy vajon az estéit nem egy másik lánynak szenteli-e. Ám amikor elgondolkodott a dolgon, úgy tűnt, jobb is ez így. Egy kellemes fiatalember, akivel eljárhat kávézni, és ha lejár az itt töltött ideje, és hazamegy, nem kell semmit megbánnia. És – tette hozzá magában – a társalgási franciája ugrásszerűen javult. Még az előadásokat is könnyebben megértette.

Giles csak a hazautazása előtti héten csókolta meg.

– Hol lakik a dédnagynénje? – kérdezte. – Udvariatlanságnak tűnik, hogy itt van Párizsban, és nem látogatja meg.

A lány zavartan elvigyorodott.

– Tényleg nem emlékszem. Nagyon kicsi voltam. Utoljára 1914 tavaszán járhattam itt. Mindössze négyévesen. Csak arra emlékszem, hogy egy udvaron keresztül mentünk be, és volt egy rozoga lift, olyan, mint egy madárkalitka.

– Ez a párizsi épületek ötven százalékára jellemző – mondta a fiú.

Madeleine tovább törte a fejét.

– Azt hiszem, egy nagy park volt a közelben. Körülötte házak valamiféle boltívekkel. Emlékszem, hogy kergettem a galambokat.

– Az a Place des Vosges lehet. Gyerünk! Menjünk és nézzük meg!

Átkeltek a Szajnán, majd végigsétáltak a rakparton, elhaladtak az impozáns városháza mellett, és végül befordultak egy keskeny mellékutcába, amelyet érdekesnek tűnő kis üzletek szegélyeztek. Az utca végén átmentek egy boltív alatt, és kiléptek egy tágas, zöld területre, amelyet régi, elegáns épületek vettek körbe, fedett árkádokkal.

– Igen – bólintott örömmel Madeleine. – Azt hiszem, ez volt az. Nem lakott messze innen.

– Én sem lakom messze – közölte Giles. – Mindennap át kell vágnom a Place des Vosges-on, amikor az órámra megyek. Nagyon élvezem, és minden alkalommal, amikor erre járok, azt mondom magamnak, hogy át kellene váltanom az építészetre, és valami ilyesmit kellene terveznem.

– Vagy valami olyat, mint az Eiffel-torony? – vetette fel Madeleine.

A fiú nevetett.

– Párizsnak nincs szüksége egynél több Eiffel-toronyra. Ez régen a város előkelő része volt. Ahol az arisztokraták éltek. Most sajnos eléggé lepusztult, ami azt jelenti, hogy nagyon olcsón lehet itt szobát bérelni. Ha karácsony után visszajön, keresnünk kell önnek egy helyet.

– De mondtam már, hogy nem jövök vissza – tiltakozott a lány. – Egy félévet kell külföldön töltenem, és ez volt az. Most haza kell mennem, keményen tanulnom és letennem a záróvizsgáimat.

– Hogy aztán jó és szorgalmas tanárnő legyen önből, amíg hozzá nem megy egy hasonlóan szorgalmas tanárhoz, és boldogan él, amíg meg nem hal?

– Valami ilyesmi. – Madeleine elfordította a tekintetét.

– Szeretne tanítani? Imádja a gyerekeket?

– Nem utálom őket, de nem vagyok benne biztos, hogy magamtól a tanítást választottam volna. Gondolom, az ember azt a munkát végzi, amire lehetősége van. Ez egy nő esetében vagy tanítás, vagy titkárnősködés. És ha nem vette volna észre, recesszió van. Nehéz állást találni.

– Anyám is ezt mondja. Soha nem mulaszt el emlékeztetni, milyen szerencsés vagyok, hogy egyetemre járok, és van esélyem hivatást szerezni. Nem érdekli, mit választok, csak dicsekedni akar, hogy „a fiam ügyvéd vagy orvos”.

– Vagy építész? – vetette fel Madeleine.

A fiú bólintott.

– Talán. De nem. Abban túl sok a matematika. Borzalmas vagyok matekból.

– Én is az voltam. De rosszul tanították. Bármikor mehetne például papnak. Az egy hivatás.

Giles-ből kitört a nevetés.

– Nem hinném, hogy képes lennék cölibátusban élni. Túlságosan szeretem a nőket. Élvezem a szexet.

Madeleine zavarba jött; érezte, hogy lángol az arca.

– Ó, elnézést. Nem kellett volna kimondanom a szemérmetlen szót, ugye? – A fiú barátságosan átkarolta a vállát. – Ahogy említettem, én mindig azt mondom, amit gondolok. Valószínűleg nem jó tulajdonság. Az ember ellenségeket szerez magának. És zavarba hozza az édes, ártatlan fiatal lányokat.

A tér másik oldalán bukkantak ki.

– Gondolja, hogy errefelé lakott a nénikéje?

Madeleine a homlokát ráncolta.

– Valahol itt. Tényleg nem vagyok benne biztos.

– Az én szobám abban a kis utcában van jobbra – közölte Giles. – Jöjjön fel, nézze meg!

Madeleine túlságosan is tudatában volt annak, amit az imént a szexről mondott.

– Ó, nem hiszem… – kezdte.

– Megígérem, hogy viselkedni fogok. És délután van. Ha szeretkeznék magával, gyertyafényt szeretnék, és az ablakon besütő holdfényt. Látja, a szívem mélyén romantikus vagyok.

Giles végigkormányozta egy macskaköves mellékutcán, majd be egy keskeny kapun. Meredek kőlépcső vezetett felfelé. Csatorna- és fokhagymaszag terjengett. Fel két emelet, és egy sötét folyosón végig. Bedugta a kulcsát egy ajtóba, és bevezette a lányt.

– Nem egy palota, de megfelel az igényeimnek.

A szoba meglepően rendezett volt. A falakat posztimpresszionista festmények nyomatai díszítették. Az egyik oldalon vaskeretes ágy állt. Az ablaknál egy íróasztal székkel, a másik oldalon pedig mosdó és egy gázfőző.

– Hát nem jobb ez, mint a szálló? – kérdezte Giles.

– Sokkal jobb. Kezdjük azzal, hogy kétszer annyi a hely. És a kilátás. Az ablakából egy szép, széles körútra látni, szoborral! Nagyon párizsias. Az én ablakom egy másik házfalra néz.

– Majd keresünk magának egy hasonló szobát, ha visszatér. – A fiú a mosogatóhoz lépett, megtöltötte a vízforralót, és feltette a gázra. – Foglaljon helyet. Szereti a borsmentateát?

Madeleine idegesen kuporgott az ágyon.

– Giles, én tényleg nem jövök vissza.

– Az nagy kár, mert akkor maga után kell majd mennem Angliába. Mivel gyenge az angoltudásom, nem fogok tudni tanulni vagy jó állást szerezni, hanem hordár vagy kéményseprő, esetleg koldus lesz belőlem. Szenvednem kell majd maga miatt.

– Ne butáskodjon! – mondta Madeleine. – Természetesen be kell itt fejeznie a tanulmányait.

– De nem látja, mennyivel hasznosabb lenne, ha itt maradna, fejlesztené a franciáját, és a Sorbonne-on szerezne diplomát? – kérdezte a fiú. – Ha később visszamenne Angliába, talán lehetne fordító egy kiadónál. És szinte semmibe sem kerül: könyvek, ennivaló. A családjának biztosan nem lenne ellenvetése.

– Biztos vagyok benne, hogy lenne.

– Tényleg vissza akar menni a női főiskolára, és öregasszonyokat hallgatni, akik a francia irodalomról fecsegnek?

Madeleine eljátszott a gondolattal, mielőtt válaszolt volna. A női főiskola kollégiumi szobájának volt egy bizonyos vonzereje – az esti közös kávézás, egyfajta meghitt elszigeteltség a való világtól. Itt viszont itt volt Párizs, az izgalom és Giles. Aztán megrázta a fejét.

– Nem, nem akarok visszamenni, de az embernek észszerűen kell cselekednie, nem igaz?

– Én soha nem szoktam – jelentette ki a fiú kihívó vigyorral.

Felforrt a víz. Giles töltött két bögrébe. Amíg tett-vett, Madeleine körülnézett a szobában. Az íróasztalon néhány fénykép állt. Az egyik egy nőt ábrázolt egy kisfiúval egy impozáns vidéki ház előtt. Az anyja és Giles, amikor még kicsi volt, gondolta. Egy másik fotón egy sötét hajú lányt látott, rengeteg lobogó hajjal, amint felemelte a kezét, hogy elárnyékolja az arcát a napfénytől, és nevetett. És Madeleine rájött, hogy már látta ezt a lányt az egyetemen – magán érezte a tekintetét, miközben lefelé ment a lépcsőn.

– Ő ott Yvette? – kérdezte.

Giles megrökönyödve nézett fel.

– Honnan tud róla? De igen, ő Yvette.

– Ő volt a barátnője?

A fiú bólintott.

– Az volt.

– És itt lakott magával?

– Egy ideig. Miből gondolja?

– A szoba egy nő kezéről árulkodik.

Giles megvonta a vállát.

– Miért? Lehet, hogy én egy nagyon rendszerető és művészi ízlésű ember vagyok. De igaza van. Valóban ő választotta a képeket a falakra. És a szőnyeget is.

– És maga szakított vele?

Fájdalom vagy bosszúság futott át Giles arcán.

– Ő szakított velem. Azt mondta, nem szánok rá elég figyelmet, esténként sosem vagyok itthon.

– Hát hol szokott lenni? – Madeleine-t meglepte a saját merészsége.

– Dolgozom. – A fiú bocsánatkérő mosolyra húzta a száját. – Mondtam, hogy anyám elég szűkmarkú velem. Egy bárban dolgozom. Egy meglehetősen rossz hírű bárban. Nem az a fajta hely, ahová elvihetném magát. És végül Yvette-nek elege lett belőlem, és talált valakit, akinek több pénze és ideje van rá.

– Sajnálom.

– Tényleg? – Giles most már jobb kedvre derült. – Maga és én nem találkoztunk volna, ha Yvette nem dob engem. Valójában azért mentem be abba az előadóterembe, mert láttam lefelé jönni a lépcsőn, és nem akartam találkozni vele.

– Szóval nemrég szakítottak? – Madeleine rájött, hogy talán túlságosan tolakodó.

– A minap.

– Értem. – Ezen elgondolkodott. – És aztán úgy döntött, hogy felszed egy másik lányt, hogy megmutassa Yvette-nek, nem bánja. Bármilyen lányt. Bárkit, aki…

Giles odament hozzá, és a vállára tette a kezét.

– Madeleine, ne…

– Egyszer észrevettem, hogy Yvette engem figyel. Maga csak azért akaszkodott rám, hogy megmutathassa neki… – Visszapislogott egy könnycseppet. Hülye. Nem akart sírni.

– Igen. Kezdetben így volt. – A fiú szinte kiabált. – De aztán érdekesnek találtam magát… és rájöttem, nem akarom, hogy hazamenjen. Komolyan gondoltam, amit mondtam, Madeleine. Követni fogom Angliába, ha visszamegy. Nem akarom elveszíteni.

– Tényleg? – Madeleine felnézett rá.

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Giles magához húzta és megcsókolta. A csók nem az ajkak gyengéd érintése volt, hanem szenvedélyes ölelés, a szája éhesen és követelőzően tapadt az övére. A lánynak elállt tőle a lélegzete, a szíve pedig hevesen kalapált. Nem is tudta, hogy léteznek ilyen érzések, különösen a gyomra mélyén kibontakozó vágy.

– Most már hiszel nekem?

– Azt hiszem, kénytelen vagyok – felelte.

– Visszajössz az új évben?

Madeleine felsóhajtott.

– Tényleg nem tudom, Giles. Szeretnék. Át kell gondolnom, hogyan győzhetném meg őket. Apám nem bánná, de Eleanorral el kell majd hitetnem, hogy ez kevesebbe kerül neki, és hosszú távon előnyösebb lesz.

– Biztos vagyok benne, hogy kitalálsz valamit – mondta a fiú. – Törd a fejed hazafelé a hajón! Különben kénytelen leszek utcaseprőnek állni Londonban.

– Az előbb kéményseprőt mondtál – nevetett Madeleine.

– Eszembe jutott, hogy klausztrofóbiás vagyok. – Giles a karjába vette, és ő is nevetett.

[5] Csokoládés párna (francia)

3. FEJEZET

Miközben hazafelé tartott Angliába a karácsonyi ünnepekre, Madeleine egész úton gyötrődött és vacillált. Vissza akart térni Párizsba. Persze hogy vissza akart. Nem volt egészen biztos abban, hogy Giles beváltja a fenyegetését, és utánamegy Londonba, csak hogy a közelében lehessen, de úgy vélte, talán megtenné. Elvégre azt mondta, hogy soha nem mond olyasmit, amit nem gondol komolyan. De azzal tönkretenné az esélyeit a diploma megszerzésére, és az anyját még jobban magára haragítaná. Madeleine egy része visszavágyott annak a westfieldi kollégiumi szobának az egyszerű biztonságába, ahol a menza hosszú asztalainál étkeztek, és a barátnők minden este összegyűltek egy kávéra és csevegésre. Minden szükségletét kielégítették, így maradt ideje és helye a tanulásra. Nos, nem az összes szükségletét, emlékeztette magát. Giles nem volt ott.

Ahogy a vonat a sivár és kopár téli vidéken robogott, a gondolatai visszatértek hozzá. Előző este együtt sétáltak a Szajna partján, noha az idő fagyos volt, és havazást ígért. A fiú átölelte, ő pedig belesimult a kabátja szőrmegallérjának melegébe. Amikor beértek egy híd alá, ahol kissé védve voltak a széltől, Giles megfogta az állát, magához húzta, és megcsókolta, forró szájával valósággal felolvasztva Madeleine jéghideg ajkát.

– Hogyan fogok túlélni három hosszú hetet nélküled? – kérdezte.

Madeleine nevetett.

– Ne csinálj drámát! Hazamész a kastélyodba, hatalmas karácsonyi ünnepet tartotok, libával, pezsgővel és bûche de Noël-lel[6], és elfelejtesz.

– Nem – tiltakozott halkan a fiú. – Nem hiszem, hogy valaha is el tudlak felejteni. Az első pillanattól kezdve tudtam, hogy különleges vagy. Ígérd meg, hogy visszajössz! Ne hallgass rájuk!

– Vissza akarok jönni – mondta Madeleine. – Megteszek minden tőlem telhetőt.

– Nem, a mindennél is többet. Mindig meg kell küzdenünk azért, amit az életben akarunk. – Elengedte a lányt, benyúlt a kabátjába, és egy kis csomagot húzott elő. – Van egy kis karácsonyi ajándékom a számodra.

Madeleine persze zavarba jött, mert ő nem hozott semmit neki.

– Ó! – sajnálkozott. – Nekem nincs semmim a számodra. Nem gondoltam…

– Az én ajándékom az lesz, hogy megígéred, visszajössz.

Madeleine elvette a kis csomagot.

– Köszönöm. Karácsonykor kibontom, és eközben rád fogok gondolni.

– Most pedig azt hiszem, tényleg be kellene húzódnunk valami meleg helyre, különben két megfagyott alakot találnak itt, szenvedélyesen összeölelkezve. – Giles újra magához ölelte a lányt, és továbbmentek. Örökké emlékezni fogok erre a pillanatra, gondolta Madeleine. Arra az esetre, ha soha többé nem látnám. Emlékezni fogok arra, hogy a világ legcsodálatosabb emberével találkoztam.

– Nos hát itt vagy. Épségben-egészségben visszatértél. – Az apja melegen üdvözölte, amikor belépett a Blackheathben, a város déli részén lévő kellemes külvárosban álló házuk meleg szalonjába. – Jól érezted magad? Sokat haladtál a franciával? – Az apja felé nyújtotta a kezét. – Nyúzottnak tűnsz. Éheztettek?

– A szállón valóban nem volt jó az ennivaló – értett egyet a lány –, de inkább a nehéz átkelés az oka. Mindenki rosszul volt.

– Hát, most már itthon vagy. Majd szólunk a szakácsnőnek, hogy hizlaljon fel – mondta az apja. – Bár Eleanornak ez nem fog tetszeni. Azt állítja, hogy túl nehezek az ételei. Őt hibáztatja, amiért hízik. – A férfi kuncogott.

A szoba és az ismerős környezet olyan megnyugtatónak tűnt, hogy Madeleine elgondolkodott azon, miért mondta Giles-nek, hogy nem érzi jól magát otthon. Itt volt az apja, aki szeretettel fogadta.

– Ó, tudtam én, hogy hangokat hallottam! – A szoba hőmérséklete mintha leesett volna, amikor a mostohaanyja belépett. – Hát visszajöttél? Remélem, nem vesztegetted az idődet odaát. Időben le kell tenned a vizsgáidat. És jó jegyekkel. Tudod, nagy a verseny az állásokért. Túl sokan vannak munka nélkül. Azt mondják, most már a legjobb tudósok és professzorok is tanári állást vállalnak. – Végighúzta ujját az íróasztal lapján, és megvizsgálta, hogy nem poros-e. – Apád nem volt jól – folytatta. – Megint a tüdeje. Mondtam neki, hogy vidékre kellene költöznünk. A londoni levegő nem tesz jót neki. Elvégre elég idős ahhoz, hogy nyugdíjba vonuljon.

– De én élvezem a munkámat. Szeretem a fiúkat – tiltakozott az apja. – Mit csinálnék vidéken? És hogy élnénk meg a nyugdíjamból?

– Elboldogulnánk. Egy ház vidéken kevesebbe kerülne, mint ez a hely. És olcsóbb lenne a fűtés is. – Az asszony Madeleine felé fordult. – Ne ácsorogj ott! Gondolom, van bőröndöd, amit ki kell pakolnod, nem?

– Alig érkezett meg a gyerek, Eleanor. Adj neki egy kis időt, hogy szusszanjon kicsit! Egy csésze tea jó ötlet lenne.

– Már elmúlt a teaidő, nem? Egy óra múlva vacsora. – Az asszony körbejárta a szobát, majd kiment. Az apja bocsánatkérő mosollyal nézett Madeleine-re.

– Nagyon örül, hogy épségben hazaértél – mondta. – Csak nem szereti kimondani.

Madeleine felment a szobájába, a gyerekkorából ismerős hálószobába. Ott voltak az édesanyjától kapott babák, a teáskészlet a babák uzsonnájához és a francia könyvek, amelyeket az édesanyjával együtt olvasott. Mindez nagyon régen volt, és úgy tűnt, mintha egy gyönyörű álom lenne. Átöltözött, és azon töprengett, hogyan és mikor fogja elmondani nekik, hogy visszamegy Párizsba.

Madeleine karácsony utánra halasztotta, hogy szembe kelljen néznie velük. Elmentek az éjféli misére, és utána kibontotta Giles csomagját. Félig azt remélte, hogy ékszert rejt, ám ehelyett egy apró, bőrkötéses könyv volt benne tele szerelmes verssel. Elolvasta az elsőt, és elfutották a szemét a könnyek. Az, hogy a fiú ezt választotta, és ezeket az érzelmeket küldte neki, nagyon különlegessé tette.

Karácsony napja szerény ünnep volt, sült csirkével és papírláncokkal díszített kis fával a szalonban. Egy sálat és némi írópapírt kapott. Azt gyanította, hogy a sál egykor Eleanoré volt, mivel halvány parfümillatot árasztott. De nem volt csúnya, ezért méltóságteljesen elfogadta. Ő cserébe bort és csokoládét hozott Franciaországból. Eleanor félrehívta.

– Micsoda meggondolatlanság! – korholta. – Tudnod kell, hogy apádnak gondjai vannak az itallal.

– Apának?

– Túl sokat iszik. Ez már komoly gondot jelent – mondta Eleanor. – Te pedig bátorítod.

– Nem tudtam. Sajnálom – dadogta Madeleine.

– Honnan tudnád? Sosem vagy itthon. Ahogy azt sem tudod, hogy a középkorú nőknél jelentkező súlygyarapodással küzdök, ezért kerülöm az édességet – folytatta Eleanor a csokoládéra mutatva. – Te pedig kísértésbe viszel.

Madeleine ezután szemügyre vette az apját. Túl sokat inna? Nem hibáztatta volna, amiért az alkoholmámorba akar menekülni. Ám a viselkedése teljesen normálisnak tűnt. És rájött, hogy itt inkább a bagoly mondja verébnek esete áll fenn. Eleanor maga is túl sokat ivott. És ilyenkor ellenséges lett. Madeleine ezt a maga kárán tanulta meg. Megvárta, amíg elteltek az ünnepek, hogy szóba hozza Párizst.

– Mikor kezdődik az új féléved? – kérdezte az apja, amikor vacsora után a portói mellett üldögéltek. – Gondolom, hamarosan indulsz.

Madeleine mély levegőt vett.

– Ami azt illeti, visszamegyek Párizsba – mondta.

– Micsoda? – Mindketten kihúzták magukat ültükben, és rámeredtek.

– Nem ért véget az ottani félév karácsony előtt? – kérdezte az apja. – Ők másféle rendszer szerint működnek?

– Apa, úgy döntöttem, hogy Franciaországban szeretném befejezni a tanulmányaimat. A Sorbonne-on. Sokkal jobb, ha a francia drámaírókról franciák tartanak előadást, nem pedig öreg angol professzorok, akiknek nincs megfelelő érzékük az ország kultúrájához.

Ezt az érvet előre begyakorolta, és most gyorsan elhadarta.

– De vajon elfogadja az az egyetem azokat a kurzusokat, amiket már elvégeztél? Tovább fog így tartani, amíg befejezed a tanulmányaidat?

– Ez teljességgel nevetséges! – jelentette ki Eleanor olyan hévvel, hogy Madeleine későn vette észre, hogy a kirohanás az alkohol hatására történt. – Természetesen nem mehet vissza Párizsba. Mondd meg neki, William! Meg kell szereznie a diplomáját, és ki kell lépnie az életbe. Munkát szereznie. A saját lábára állnia. Ne mi tartsuk el, amíg vénlány nem lesz!

– Nem kérek tőletek több pénzt – közölte Madeleine. – Ami azt illeti, Párizsban minden olcsóbb.

– És könyörgök, mi hasznodra lesz egy külföldi diploma, ha hazajössz és tanítani akarsz, hm? Gondolod, hogy bármelyik tisztességes iskola, mint amilyenben az apád tanít, fel akar majd venni egy kétes külföldi diplomával rendelkező tanárt?

– Aligha hiszem, hogy a Sorbonne kétes külföldi intézménynek számít. – Madeleine-nek erőfeszítésébe került, hogy uralkodjon magán. – Tudod, ez a világ egyik legrégibb egyeteme. És a legelőkelőbb. Különben is, lehet, hogy nem is akarok tanítani. Lesznek más, érdekesebb dolgok, amiket csinálhatok, mint például a fordítás, tolmácsolás.

– Majd én megmondom, milyen másfajta dolgokat csinálhatsz! – kiabált Eleanor. – Lehetsz nyomorult cseléd, mint az anyád! Azt mondják, a rossz vér mindig kiütközik, nem igaz?

– Louise nem volt cseléd, Eleanor – szólt Madeleine apja csendesen.

– Akkor mi volt? Biztosan nem egy udvari bálon ismerted meg.

– Nevelőnő volt. Egy jó család nevelőnője – az én családomé. Az unokaöcséimé.

– Nem sokkal jobb, mint egy cseléd – gúnyolódott Eleanor. – Nem volt szabad a családdal együtt étkeznie, ugye? Egy nevelőnő, az semmi. Szerencséje volt, hogy sikerült elcsípnie magának egy rendes úriembert – bár neked mindig is a jó szíved volt a veszted. Valószínűleg megsajnáltad, ő pedig ügyesen kihasználta az együttérzésedet.

– Gyönyörű volt – mondta William –, és nagyon kedves, jó természetű. Az ember nem tudta megállni, hogy ne szeresse, még ha ez szakadást okozott is a családom és közöttem.

Madeleine igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Amúgy kétlem, hogy te magad valaha is részt vettél udvari bálon – jegyezte meg, és amint kimondta, azonnal megbánta a szavait.

– Én? – Eleanor arca céklavörös lett. – Közlöm veled, hogy a családom egészen Hódító Vilmosig vezeti vissza a gyökereit. Mindenféle rangú őseink vannak. Megannyi férfi, aki nagy tetteket vitt véghez. Az első férjem pedig tábornagy volt.

– Egy modern tábornagy mintaképe? – kérdezte Madeleine. Az apja elmosolyodott. Eleanor nem.

– Rendkívül rossz modort vettél fel, amíg távol voltál itthonról. Minél hamarabb visszamész egy rendes női főiskolára, annál jobb. Szó sem lehet arról, hogy visszatérj Franciaországba.

– Apa? – fordult Madeleine az apja felé.

– Tényleg több értelme van itt megszerezni a diplomádat, ha már ilyen közel vagy hozzá – mondta az apja. – Majd utána utazz a kontinensre, ha ez a vágyad. Az idén, a huszonegyedik születésnapodon hozzájutsz egy kis pénzhez.

– Sajnálom, de már döntöttem. Visszamegyek Párizsba.

– Tőlünk ne számíts pénzre! – vágta oda neki Eleanor. – És azt se várd, hogy szívesen látunk, amikor majd füled-farkad behúzva hazajössz!

A fenyegetés rettenetesen hangzott. Madeleine majdnem visszakozott, ám a büszkesége nem engedte.

– Rendben – mondta. – Akkor felmegyek és összepakolok. Reggel indulok.

– Édesem…! – kiáltott utána az apja. – Beszéljük meg ezt, ha kicsit lehiggadtunk!

A lépcsőn felfelé menet még hallotta a mostohaanyja hangját.

– Rossz francia vér! Hadd menjen csak vissza! Ha engem kérdezel, jó, hogy megszabadultunk tőle.

Az úton Doverbe, majd a Csatornát átszelő kompon Madeleine többször megkérdőjelezte, hogy helyesen cselekedett-e. Végül is egy idegen országba tért vissza, csupán egy fiatalember miatt – egy olyan férfi miatt, aki maga mondta, hogy nem különösebben megbízható. Mi van, ha Párizsba érve kiderül, hogy Giles-t már nem érdekli, vagy összejött egy másik lánnyal? Vajon tényleg meghunyászkodva kell majd visszatérnie, ahogy Eleanor megjósolta? És mégis rájött, hogy alig várja, hogy újra láthassa Párizst, béreljen egy saját szobát valamelyik régi épületben, és szabad életet élhessen. Fogalma sem volt, hogyan fogja ezt finanszírozni, de úgy gondolta, hogy vár és majd meglátja. Mielőtt elindult volna, elment a postára, és felvette a csekélyke megtakarítását – ez elég volt ahhoz, hogy az első néhány hetet túlélje. Emellett az apja megállította, amikor bőröndjével a kezében lement a lépcsőn.

– Nagyon szeretném, ha még egyszer átgondolnád, kedvesem – mondta. – Szerintem ez egy ostoba döntés, amit meg fogsz bánni. Ismered Eleanort. Nem bocsát meg és nem felejt könnyen. – A karjára tette a kezét, és közelebb húzta magához, miközben halkabbra fogta a hangját. – De szeretném, ha tudnád – és ez maradjon kettőnk között –, hogy küldök neked pénzt. Nem szeretném, hogy az egyetlen gyermekem éhezzen. Édesanyád azt akarná, hogy gondoskodjak rólad.

– Még mindig itt van? – hallatszott Eleanor hangja. Madeleine megölelte az apját, aztán felkapta a bőröndjeit, és kisietett az ajtón.

[6] Karácsonyi fatörzssütemény (francia)

4. FEJEZET

Zuhogott az eső, amikor a vonat beért a Gare du Nord-ra. Madeleine nem engedhette meg magának, hogy taxiba szálljon, inkább a csomagmegőrzőben hagyta a bőröndjeit, és gyalog indult el a hosszú körúton a Marais felé. A zápor most havas esővé változott, amit a csípős szél az arcába csapott, alig kapott levegőt. A terve az volt… Hamar rájött, hogy valójában nincs terve. A mostohaanyja gúnyos dühétől hajtva, kapkodva távozott otthonról. Ha időt hagyott volna magának a gondolkodásra, írt volna Giles-nek, megkérte volna, hogy keressen neki egy szobát, és csak azután tért volna vissza Párizsba. Most abban bízott, hogy a fiú otthon van, a szárnyai alá veszi, és minden rendben lesz.

Még nem késő visszamenni Westfieldbe – suttogta egy hang a fejében. A félév még nem kezdődött el. Ott a régi szobád. A régi barátok. Ez nagyon csábítóan hangzott, de már írt a főiskolának, és bejelentette, hogy az év hátralévő részét a Sorbonne-on tölti. Ez jó középútnak tűnt. Volt lehetőség arra, hogy a hallgatók egy egész évet külföldön töltsenek, így csupán egy évvel kitolná a diplomázás dátumát. Nem annyira szörnyű. Aztán elképzelte a mostohaanyja arcát. „Tudtam, hogy haza fog somfordálni, és azt akarja, hogy további egy évig finanszírozzuk a tanulmányait.”

Nem. Nem megy vissza. Madeleine határozott léptekkel gyalogolt. Elmegy Giles-hez, és minden rendben lesz. Zsebre dugta a kezét, ujjait a szerelmes verseket tartalmazó aprócska kötet köré zárta. Hevesen vert a szíve, ahogy felkapaszkodott a másodikra a fiú lakásához. Bekopogott. Semmi. Újra kopogtatott. Rendben. Nincs otthon. Lenyomta a kilincset, de az ajtó be volt zárva. Kénytelen-kelletlen lement a lépcsőn. Biztos van házmester, gondolta. Ezeknek a francia házaknak bentlakó gondnokaik vannak. Az egyik földszinti lakásból kihallatszott a rádió hangja. Madeleine bekopogott, és egy ijesztő, feketébe öltözött, nagy és horgas orrú öregasszony nyitott ajtót. Úgy nézett ki, mint egy boszorkány karikatúrája.

– Igen? – kérdezte.

– Elnézést, hogy zavarom, madame – szabadkozott Madeleine –, Giles Martint keresem.

– Mint mi mindnyájan – mondta a nő. – Elment, mademoiselle. Eltűnt. – Egy vállrándítással széttárta a kezét, a reménytelenség klasszikus francia gesztusával.

– Elment?

– Január elsején kellett volna kifizetnie a lakbért. De nyoma veszett, ahogy a lakbérnek is. Nem tudom, meddig tarthatom még fenn a szobáját. Ha úgy döntött, hogy később jön vissza, miért nem írt? Miért nem küldött egy csekket a lakbér fedezésére, hm?

– Gondolom, nem engedné meg, hogy a szobában lakjak, amíg vissza nem tér, ugye? – kérdezte Madeleine. – Kifizetném a lakbért erre a hónapra.

– Maga családtag?

– Nem. Csak egy barát.

A nő megvetően nézett rá.

– Túl sok barát járt már abban a lakásban, mademoiselle. Nem helyeslem a bohém életmódot. Fogadja meg a tanácsomat, és menjen innen.

– Ó, nem – dadogta Madeleine. – Csak látogatóba jöttem, nem azért, hogy itt maradjak. Úgy volt, hogy segít nekem lakást találni…

A nő most szánakozva nézett rá.

– Nem tudok segíteni magának. Ebben a házban nincs kiadó lakás. Maga egyetemre jár?

– Igen.

– Azt javaslom, hogy ott érdeklődjön.

Madeleine kilépett a hófúvásba. Muszáj volt egy olcsó szállodát keresnie éjszakára. Hacsak… Megállt a küszöbön, és elgondolkodott. Mielőtt eljött otthonról, átnézte azokat a francia könyveket, amelyeket az anyja olvasott neki. Meséket, amelyeket annyira szeretett: Cendrillon, La Belle et la Bête – a Hamupipőke és A Szépség és a Szörnyeteg. Ahogy a könyveket lapozgatta, visszaidézve az anyja szelíd hangját, azt, ahogy hozzábújt, és az arcát súroló haja édes illatát, a lapok között rábukkant egy levélre. Kedves unokahúgom – állt rajta franciául nehezen kisilabizálható, öreges kézírással. Megkönnyebbülve értesültem, hogy te és a kis családod épségben túléltétek ezt a szörnyű háborút. Én is túléltem, bár a sok nélkülözés után az egészségem már nem a régi. Tüdőproblémák a hideg és a tápláló ételek hiánya miatt. De bízzunk benne, hogy most már jobb idők jönnek. Azt írod, reméled, hogy jövő nyáron eljöttök a lányoddal. Az nagyszerű lenne. Alig várom, hogy lássam, hogyan fejlődött! Beszéli még a nyelvünket?

Aláírás: Odaadó nagynénéd, Janine du Bois.

Mire eljött a nyár, Madeleine édesanyja meghalt spanyolnáthában. Az apja is nagyon beteg volt, de túlélte, és mivel Európában tombolt a járvány, szó sem lehetett arról, hogy bárhová is utazzanak. Aztán az apja feleségül vette Eleanort. Madeleine-t internátusba küldték, és soha többé nem látogatta meg Janine nénit. De most már megvolt a címe. Megnézte a térképen, és kiderült, hogy nincs messze Giles lakásától. Vajon fel merje-e keresni az idős hölgyet abban a reményben, hogy átmenetileg szállást nyújt a számára? Szörnyű udvariatlanságnak tűnt, és Tante Janine már akkor is öreg volt, amikor Madeleine utoljára látta. Aminek már tizenhét éve. Aligha volt valószínű, hogy még életben van. De jobb volt, mint a semmi, és ebben a pillanatban nemigen akadt más lehetősége. Szóval megért egy próbát.

A sors iróniájaként a néni a rue Saint-Gilles-en lakott (bár ezt két l-lel írták). A házszámokat böngészve Madeleine végül egy ismerősnek tűnő épülethez ért. Igen, a kapu két oldalán régen cserepes babérfák álltak. Még mindig ott voltak, szánalmas látványt nyújtva a hó alatt. Összességében kulturáltabb helynek tűnt, mint ahol Giles lakott, a ház állapota jobb volt, és a bejárati lépcsőt is lesikálták. Ráadásul a kapu mellett csengők sorakoztak egymás alatt, mellettük a nevekkel. És a harmadik emeleten lakott egy du Bois.

Madeleine vett egy nagy levegőt, és megnyomta a csengőt. Hosszas várakozás után berregést hallott, és rájött, hogy az ajtónyitó az. Óvatosan benyomta a kaput, és belépett a homályos előcsarnokba. Nem égett a lámpa, és fogalma sem volt, hol lehet a kapcsoló, de az előcsarnok közepén ki tudta venni a lift fekete ketrecét. Hosszas matatás után sikerült kinyitnia, tapogatózva beszállt, majd összerezzent, amikor az ajtó hangos csattanással becsukódott. További keresgélés után megtalálta a gombot, amellyel elindíthatta. A lift nyikorogva és nyögve emelkedett fel, pont úgy, ahogyan emlékezett rá, még mindig ugyanolyan félelmetesen.

Végül megállt. Madeleine felrántotta az ajtót, és kilépett. Az egyik ajtó a lépcsőházban nyitva volt, a lakásból fénysugár szűrődött ki a kőre.

– Halló – szólt egy törékeny női hang. – Ki az? Mit akar?

Madeleine megpillantotta a görnyedt kis alakot, aki ott állt a küszöbön, kendővel a vállán.

– Tante Janine, én vagyok az, Madeleine, Louise lánya – mondta.

Az öregasszony mintha kiegyenesedett volna.

– Madeleine, drága gyermekem! Micsoda meglepetés! Milyen kedves meglepetés! Ennyi év után! Azt hittem… Azt hittem, te is meghaltál, ahogy a drága édesanyád. De nem, itt vagy. Gyere be, gyere csak be!

Egy nagy szobába vezette a lányt, amely ennyi idő után sem változott semmit. Madeleine azonnal felismerte a díszes bársonyfüggönyöket, a kifakult selyemszékeket, a viktoriánus csecsebecséket, de aztán a nagynénje felé fordította a figyelmét. Tante Janine már akkor öregnek tűnt, amikor 1914-ben utoljára látta. Milyen idős lehet most? Pedig az arca nem volt olyan rettenetesen ráncos, és a szeme, amely most őt fürkészte, élénken csillogott.

– Igen, látom benned a drága édesanyádat – jelentette ki. – De miért vártál ilyen sokáig? Miért kellett ennyi idő, hogy meglátogasd az öreg nénikédet?

– Sajnálom – szabadkozott Madeleine. – Ott volt a háború, aztán Maman meghalt, apám újra megnősült, engem pedig internátusba küldtek. Azt hiszem, úgy éreztem, hogy a Franciaországhoz fűződő kapcsolatom anyámmal együtt meghalt.

Tante Janine bólintott.

– Értem. Nos, örülök, hogy nem felejtetted el teljesen a nyelvünket. És most visszatérsz Párizsba?

– A Sorbonne-on tanultam – magyarázta Madeleine. – De nem tudtam a címedet. És hogy őszinte legyek, valószínűtlennek tartottam, hogy ennyi idő után még mindig élsz. De aztán megtaláltam egy leveledet anyám egyik könyvében, és most itt vagyok.

– Hol laksz?

– Öhm. – Madeleine habozott. – Keresnem kell egy szobát. Korábban egy szállón laktam, de oda nem akarok menni. Egy barátomra számítottam, ő azonban nem jött vissza Párizsba.

– Szállást keresel éjszakára? Erről van szó?

– Ha nem túl nagy gond – bólintott Madeleine. – Sajnálom, de havazik, és tényleg azt hittem… – Az a rémisztő érzés fogta el, hogy sírni fog.

– Ülj le, gyermekem. Csinálok mindkettőnknek egy tisane-t[7] – mondta Tante Janine, és kiment a szobából. Madeleine kinézett a magas ablakok mögött kavargó hópelyhekre. Megborzongott, bár a szobában meleg volt. A nagynénje egy tálcával tért vissza. Madeleine felugrott, hogy átvegye tőle, és letette egy alacsony, aranyozott asztalkára. Két csésze volt rajta valamilyen érdekes, rózsaszínű folyadékkal, és mellette néhány sima keksz. Madeleine belekortyolt a teába. Nem volt rossz íze.

– Csipkebogyó – mondta Janine néni. – Jót tesz a vérnek. – Letette a csészéjét. – Nos – folytatta –, úgy volt, hogy találkozol itt egy fiatalemberrel? De ő nem jelent meg?

Madeleine bólintott.

– A lovagod?

– Nem tudom, hogy az-e – ismerte be Madeleine. – Könyörgött, hogy jöjjek vissza a karácsonyi szünet után, mondván, különben utánam jön Angliába. Azt hittem…

– Kedvesem, az én tapasztalataim szerint a fiatal férfiak sok mindent mondanak, amit nem gondolnak komolyan. Azt tanácsolnám, válogass gondosan. Sok köztük a gazember és a kókler. Vegyük például a húgomat, a drága nagymamádat! Amikor a tengerparton lábadoztunk egy betegségből, beleszeretett egy angol fickóba. Elszökött vele Angliába, de kiderült, hogy a férfi nem volt őszinte az ottani kilátásait illetően. A húgomnak nehéz sors jutott, és fiatalon meghalt, szegény mamádnak pedig nevelőnőként kellett dolgoznia. Ami meglehetősen méltatlan dolog. Csak a szerencsének köszönhette, hogy a munkaadója családjában ott volt apád, aki megmentette. Figyelmeztetlek, légy óvatos! A fiatal férfiak általában csak egy dolgot akarnak. És amikor megkapják, gyakran továbbállnak új legelőkre.

Madeleine rosszul érezte magát, részben az éhségtől, részben pedig attól a felismeréstől, hogy Tante Janine-nak talán igaza van. Mindent feladott egy olyan férfiért, akit alig ismert. Nem tudott kapcsolatba lépni Giles-lel. A fiú nem adta meg neki az otthoni címét, és azt sem tudta, hol találhatja meg a barátait.

– Te sosem voltál férjnél, Tante Janine? – kérdezte, hogy megpróbálja elterelni a figyelmét magáról.

Az idős asszony megrázta a fejét.

– Nem találtam olyan férfit, aki megfelelt volna apámnak, aki minden tekintetben jó és nemes ember volt. Ezt a lakást és némi magánjövedelmet örököltem. Igen takarékosan élek, így elég kellemes életem volt, leszámítva a háborút, amikor nem tudtunk üzemanyagot vagy élelmet szerezni. – Kritikusan szemügyre vette Madeleine-t. – De te, gyermekem, gondolom, szeretnél enni valamit. Elég sápadtnak tűnsz.

– Igen, az jólesne.

– Általában korán szoktam vacsorázni, az emésztés miatt. Egy főtt tojást. Kevéske pudingot.

Nem engedte, hogy Madeleine segítsen az előkészületekben, de együtt ültek le enni az apró, makulátlan konyhában. A tojás, két szelet vékony kenyér és egy kis csésze puding után Madeleine még mindig éhes volt, de úgy gondolta, udvariatlanság lenne repetát kérni.

– És most mit fogsz csinálni? – kérdezte a nagynénje, miután elpakoltak. – Keresel magadnak egy lakást? Visszamész a szállóra?

– Azt semmiképpen – rázta meg a fejét Madeleine. – Tényleg nem tudom, mit tegyek. Valószínűleg vissza kellene térnem Angliába és a régi egyetememre, ha van még helyük számomra.

– Azt javaslom, aludj rá egyet. Reggel vidámabb színben látod majd a dolgokat – mondta Tante Janine. Madeleine segített neki megvetni az ágyat a molyirtó- és levendulaillatú kis vendégszobában. A bőröndjei még mindig a vasútállomáson voltak, ezért fehérneműben, összegömbölyödve feküdt, nyugtalan és zűrzavaros gondolatokkal.

Furcsa fényre ébredt, a világot hó borította. Tante Janine már ébren volt, és a lakásban csábító kávéillat terjengett. Mi több, a reggelizőasztalon egy kosár croissant állt. Madeleine csodálkozva nézte.

– Ugye nem mentél ki a hóba, hogy ezeket megvedd?

– Nem, kedvesem. Van egy kedves szomszédom, aki minden reggel friss kenyeret hoz nekem. Mondtam neki, hogy látogatóm van, így croissant-t is hozott.

Madeleine élvezettel falatozott.

– Mi a terved mára? – tudakolta Tante Janine.

– Azt hiszem, muszáj elmennem az egyetemre, megnézni, hogy van-e listájuk kiadó szobákról.

– Akkor hát úgy döntöttél, hogy Párizsban maradsz? Még akkor is, ha ez a Rómeó nem tér vissza?

– Nem mehetek haza – felelte Madeleine színtelen hangon. – A mostohaanyám… nem a legkönnyebb ember. Szörnyű dolgokat vágott a fejemhez.

– És te dühösen elviharzottál.

Madeleine bólintott.

– És az apád? Az a kedves ember? Ő mit szól ehhez?

– Sajnálta, hogy elmegyek. De a felesége irányít. Apám eléggé gyenge és öreg, és a nő parancsolgat neki.

– Szóval a büszkeséged nem engedi, hogy hazatérj?

– Lehetséges. – Madeleine zavartan megvonta a vállát.

Tante Janine fürkésző tekintettel nézett rá.

– Mit akarsz valójában? Hol szeretnél lenni? Ha nem lenne a képben egy fiatalember?

Madeleine elgondolkodott ezen.

– Nagyon szeretek itt lenni Párizsban. Az előadásokat izgalmasnak és inspirálónak találom. Azt hiszem, szívesen maradnék.

– Akkor maradj. – A nagynénje széttárta a kezét. – Lakhatsz a vendégszobámban, amíg nem találsz magadnak megfelelő helyet. Nem foglak kitenni a hóba.

Madeleine megérintette nagynénje kezét.

– Köszönöm. Ez nagyon kedves tőled.

– Louise lánya vagy – mondta egyszerűen a néni.

Mire Madeleine kimerészkedett, a járdákról már elsöpörték a havat. Visszabuszozott a Gare du Nord-ra, és magához vette a bőröndjeit. Aztán megállt egy sarki élelmiszerboltnál, és szeletelt sonkát és sajtot vásárolt, hogy valamivel ő is hozzájáruljon az étkezéshez. Tante Janine-nak a déli volt a főétkezése. Ez sokkal egészségesebb az emésztés szempontjából, mint mondta. Most kiadós levest készített, Madeleine-nek nagyon ízlett.

– Nagyon jól főzöl – dicsérte.

Az idős asszony elmosolyodott.

– Van néhány étel, amit az évek során elsajátítottam, de egy zöldséglevessel nem lehet hibázni. Csak bedobsz mindent a fazékba, és voilà.

Ebéd után Madeleine elment az egyetemre. A tanulmányi irodában kellemetlen beszélgetésben volt része, azt tanácsolták neki, hogy az év hátralévő részében maradjon vendéghallgató. Ha úgy dönt, hogy ezután is Párizsban marad, akkor rezidensként kérheti a felvételét, elfogadva a szigorúbb követelményeket. Madeleine beleegyezett. Ha nyárig marad, utána visszamehet Londonba, és megszerezheti a diplomáját, mintha mi sem történt volna. Ezzel gondolkodási időhöz jut.

A megbeszélés után megnézte a hirdetőtáblára kifüggesztett kiadó szobák listáját. Nem volt szerencséje. A legtöbb helyet már kiadták a tanévre. Vett egy újságot, és átbogarászta a hirdetéseket, de minden szoba drágább volt annál, mint amit megengedhetett magának.