OCTAVIA E. BUTLER

A TALENTUMOK PÉLDÁZATA

„A szépirodalom egyik legkifinomultabb hangja.
Butler nem vonakodik szembenézni a rasszizmussal, szexizmussal, szegénységgel és tudatlansággal, miközben bemutatja az olvasónak az emberi természet rémségeit és szépségeit is.”

The Washington Post Book World

„Nagyszerű…, provokatív..., egy olyan példabeszéd,
amin érdemes elgondolkozni.”

The Plain Dealer

„Lenyűgöző... magával ragadó és végtelenül eredeti.”

Denver Post

Octavia E. Butler: Parable of the Talents

Copyright © 1998 by Octavia E. Butler

Hungarian translation © Huszár András, Farkas Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Octavia E. Butler: Parable of the Talents

Seven Stories Press, New York, 2017

Fordította: Huszár András, Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 059 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

A nénéimnek:

Irma Harrisnek és

Hazel Ruth Walkernek,

és édesanyám,

Octavia Margaret Butler emlékére.

PROLÓGUS

Részlet Lauren Oya Olamina
Földmag: Az élők könyvei című művéből:

Itt vagyunk:
energia,
tömeg,
élet,
létformálás,
elme,
elmeformálás,
Isten,
Istenformálás.
Lássátok:
nem rendeltetéssel születünk,
hanem lehetőségekkel.

Isteníteni fogják.

Szerintem örülne neki, ha tudná. Bár folyton ágált ellene, és tagadta, valójában mindig is igényelte, hogy hithű, engedelmes követők – tanítványok – hallgassák, és elhiggyék minden szavát. És nagyszabású események révén terjesztette a befolyását. Az összes istennek szüksége van ilyesmire.

A hivatalos dokumentumokban Lauren Oya Olamina Bankole néven szerepelt. Akik szerették – vagy gyűlölték –, egyszerűen csak „Olaminának” hívták.

Ő volt a vér szerinti anyám.

Meghalt.

Szerettem volna szeretni, hinni akartam, hogy nem az ő hibája, ami köztünk történt. Bárcsak így éreztem volna! Ehelyett gyűlöltem, féltem tőle, szükségem volt rá. Az mindenesetre biztos, hogy soha nem bíztam benne, és nem tudtam megérteni, miért olyan ember, amilyen… céltudatos volt, mégis tévúton járt; az egész világ számíthatott rá, én viszont sosem. Máig nem értem. Most pedig, hogy halott, talán soha nem fogom megérteni. De meg kell próbálnom: muszáj megértenem magam, ő pedig a részem. Hiába kívánom, hogy bár ne lenne közöm hozzá. Az önismerethez muszáj jobban megismernem őt. Ezért írom és szerkesztem ezt a könyvet.

Mindig az íráson keresztül bogoztam ki az érzéseimet. Ez közös bennünk. Anyám az írás mellett rákapott még a rajzolásra is. Ha normálisabb korba születik, író lehetett volna belőle – mint belőlem –, vagy képzőművész.

Sikerült összegyűjtenem néhány rajzát, jóllehet a legtöbbet élete során elajándékozta. És a fennmaradt írásaiból is kivétel nélkül szereztem egy-egy példányt. Még egyes korai, papíralapú jegyzetfüzeteinek tartalmát is átmásolták, kimentették korongra, kristályra. Fiatal korában szokásává vált félreeső helyeken vagy megbízható ismerősöknél élelmet, pénzt és fegyvereket elrejteni, hogy aztán évekkel később visszamehessen értük. Több alkalommal is életmentőnek bizonyult ez a szokása, nem beszélve arról, hogy így nem vesztek el a szavai, a naplói, a jegyzetei és apám írásai. Addig nyaggatta, amíg őt is rávette, hogy néha vesse papírra a gondolatait. Apámnak jó tolla volt, de nem igazán szeretett írni. Örülök, hogy anyám rá tudta venni. Így legalább az írásain keresztül megismerhettem kicsit. Néha eltűnődöm, miért nem tölt el örömmel, hogy anyámtól is olvashattam.

„Isten: a változás.” Anyám ebben hitt. Ezt fogalmazta meg a Földmag: Az élők első könyve legelső versében.

„Amit megérintetek,
azt megváltoztatjátok.

Amit megváltoztattok,
az megváltoztat titeket.

Nincs más igazság,
csak a változás.

Isten:
a változás.”

Végül is ártalmatlan szavak, és átvitt értelemben igazak is. Legalább valami igazságfélével kezdte. Most pedig még egyszer, utoljára megérintett az emlékeivel, az életével és az istenverte Földmagjával.

2032

Részlet a Földmag: Az élők könyveiből:

A halottainkat
a gyümölcsösöknek
és a ligeteknek adjuk.
A halottainkat
az életnek adjuk.

EGY

Részlet a Földmag: Az élők könyveiből:

A sötétség
formába önti a fényt,
miként a fény
formába önti a sötétséget.
A halál
formába önti az életet,
miként az élet
formába önti a halált.
A világegyetem
és Isten
osztozik ennek teljességében,
kölcsönösen
meghatározzák egymást.
Isten
formába önti a világegyetemet,
miként a világegyetem
formálja Istent.

RÉSZLET TAYLOR FRANKLIN BANKOLE
Más világok emlékei CÍMŰ MŰVÉBŐL:

Olvastam, hogy az újságírók által „az apokalipszis”– vagy még gyakrabban, még keserűbb kifejezéssel „a dögvész” – néven illetett viharos időszak 2015-től 2030-ig tartott, másfél évtizedig tartó káoszt eredményezve. Ez nem igaz. A dögvész sokkal hosszabb ideig okozott szenvedést. Jóval 2015 előtt felütötte a fejét, talán már az ezredforduló előtt. És még nem ért véget.

Olyat is olvastam, hogy a dögvész különféle gazdasági, társadalmi és klímaválságok véletlen egybeesése folytán robbant ki. Pedig ha őszinték akarunk lenni, a dögvészt az okozta, hogy nem voltunk hajlandók szembenézni ezen területek nyilvánvaló problémáival. Mi hoztuk létre ezeket a problémákat, majd ölbe tett kézzel néztük, ahogy válsággá terebélyesednek. Tudom, sokan tagadják ezt, én viszont 1970-ben születtem. Eleget láttam, hogy tudjam, mi az igazság. Az oktatás a szemem láttára egyre inkább a gazdagok kiváltságává vált, mintsem a civilizált társadalmak túlélését szavatoló alapvető szükségletté. A kényelem, a nyereségvágy és a közöny nevében szemet hunytunk a súlyosbodó, egyre veszedelmesebb környezetromlás felett. Végignéztem, ahogy a szegénység, az éhínség és a járványok a lakosság egyre szélesebb körét sújtották.

A dögvész mindent egybevetve felért egy részletekben adagolt harmadik világháborúval. Igazság szerint ez idő alatt számos kisebb, ám annál véresebb háború dúlt szerte a világon. Ostoba torzsalkodások nagy anyagi és emberi életben számolt áldozatokkal. Névleg ádáz idegen ellenségekkel szemben, önvédelemből vívták őket, ám az esetek nagy részében valójában alkalmatlan vezetők robbantották ki a háborúkat, mert nem volt más ötletük. Tisztában voltak vele, hogy rettegésre, gyanakvásra, gyűlöletre, nélkülözésre és kapzsiságra alapozva hazafias, háborúpárti érzelmeket szíthatnak.

Az Egyesült Államok mindeközben valahogy súlyos, nem katonai természetű vereséget szenvedett. Nem győzték le fontos háborúban, mégis beleroppant a dögvészbe. Talán egész egyszerűen szem elől tévesztette eredeti célkitűzéseit, majd céltalanul kóválygott tovább, míg egyszer csak összeesett a kimerültségtől.

Fogalmam sincs, mi maradt belőle mostanra, és mivé változott.

Taylor Franklin Bankole volt az apám. Írásaiból egy megfontolt, kissé kimért férfi képe rajzolódik elő, aki a sors szeszélye folytán kötött ki furcsa, makacs anyám mellett, pedig a köztük lévő korkülönbség miatt akár a nagyapja is lehetett volna.

Úgy tűnik, anyám szerette, és boldog volt vele. A dögvész idején botlottak egymásba. Két hajléktalan vándor: egyikük ötvenhét éves családorvos, a másikuk tizennyolc éves lány. Közös volt bennük, hogy a dögvészben borzalmas emlékeket hordoztak magukkal. Mindketten látták megsemmisülni az otthonukat… apám San Diegóban, anyám egy Robledo nevű Los Angeles-i kertvárosban. Nem kellett ennél több. 2027-ben összetalálkoztak, megkedvelték egymást, és összeházasodtak. Apám bizonyos sorai között olvasva úgy vélem, hogy gondját akarta viselni ennek a különös fiatal lánynak. Meg akarta védeni a sarkából kifordult világtól, a bandáktól, drogoktól, rabszolgaságtól és kórságoktól. Na meg persze legyezgette is a hiúságát, hogy anyám vonzódott hozzá. Ő is csak ember volt, és minden bizonnyal beleunt az egyedüllétbe. Első felesége két évvel azelőtt halt meg, hogy ők egymás mellé sodródtak az úton.

Természetesen nem tudta megóvni anyámat. Senki sem védhette volna meg. Már jóval a megismerkedésük előtt kijelölte maga számára az utat. Apám fiatal lánynak képzelte, de tévedett. Már akkor is élesített, célra tartott rakétaként szegeződött előre.

RÉSZLET Lauren Oya Olamina naplóiBÓL:
2032. SZEPTEMBER 26., VASÁRNAP

Ma van az Érkezés Napja, a Makk nevű közösségünk itteni, a Humboldt megyei dombságban történt megalapításának ötödik évfordulója.

A jeles esemény perverz megünnepléseként megint rám tört egy visszatérő rémálmom. Az elmúlt néhány évben megritkultak… régi ellenségek ismerős rossz szokásokkal. Tudom, milyenek. Lágyan, könnyedén kezdődnek… Most is először csak a múltba látogattam, hazautaztam, hogy eltöltsek egy kis időt szeretett kísérteteimmel.

Egykori otthonom feltámadt hamvaiból. Valamiért nem lepődöm meg, jóllehet évekkel ezelőtt láttam, ahogy porig ég. Végigjártam a romokat. Most mégis régi pompájában áll, nyüzsögnek bent az emberek… mindazok, akik között felnőttem. Rozoga, kinyitható fémszékeken, konyhai és étkezői fapadokon, egymásra rakható műanyag székeken ülnek a nappaliban. Szétszéledtek és holtak néma gyülekezete.

Már tart az istentisztelet. Természetesen apám prédikál. Liturgikus köntösében úgy néz ki, mint régen: magas, jól megtermett, szigorú, szálfaegyenes, egy nagy, fekete oszlop, hangját nemcsak hallani lehet, hanem bekúszik a bőrünk alá, a csontjainkban rezeg. A gyűléstermek legtávolabbi sarkába is eljut zengő szózata. Soha nem volt szüksége hangfalra, erősítésre. Ismét hallhatom, érezhetem a hangját.

Pedig hány éve tűnt el az apám? Jobban mondva, hány éve ölték meg? Mert biztos, hogy megölték. Nem olyan fából faragták, hogy elhagyná a családját, a közösségét, a gyülekezetét. Annak idején, az eltűnésekor az erőszakos halálesetek még a mainál is gyakoribbak voltak, élni ellenben felért a lehetetlenséggel.

Apám egy reggel elment dolgozni a főiskolára. Számítógépen tartotta meg az óráit, és csak heti egyszer kellett személyesen bemennie a munkahelyére, ám még a heti egy alkalom is túlságosan veszélyes volt. Szokás szerint aznap is a főiskola épületében töltötte az éjszakát: a dolgozók kora reggel tudtak a legbiztonságosabban közlekedni. Másnap reggel el is indult hazafelé, és többé nem látta senki.

Tűvé tettük utána a várost. Még a rendőrséggel is kerestettük. Mindhiába.

Mindez hónapokkal azelőtt történt, hogy leégett a házunk, és megsemmisült a lakónegyedünk. Tizenhét éves voltam. Most huszonhárom vagyok, és több száz kilométer választ el a kihalt negyedtől.

Álmomban azonban hirtelen helyrejött minden.

Otthon vagyok, apám prédikál. Mostohaanyám srégen mögötte ül a zongorájánál. A szomszédokból álló gyülekezet szemben foglalt helyet a részben egybenyitott nappali, étkező és társalgó alkotta tágas, L alakú térben. Még a szokottnál is több, 30-40 ember zsúfolódott össze a vasárnapi igehirdetésre. Túl csendesek. A baptista gyülekezetek – a miénk legalábbis – ennél hangosabbak szoktak lenni. Itt vannak, de még sincsenek igazán jelen. Árnyalakok. Szellemek.

Csak a saját családom érződik valóságosnak. Ugyanúgy halottak, mint a többiek közül szinte mindenki, mégis életben vannak! Itt vannak az öcséim, akik úgy néznek ki, ahogyan tizennégy éves koromban. Keith – a legidősebb, a leggonoszabb, aki elsőként halt meg – mindössze tizenegy éves, vagyis Marcus – a kedvenc öcsém, aki mindig is a legjóképűbb volt a családban – a tizedik életévét töltötte be. A szinte ikerpárként hasonlatos Ben és Greg nyolc- és hétévesek. Együtt ülünk az első sorban a mostohaanyám közelében, hogy rajtunk tarthassa a szemét. Én Keith és Marcus közé ékelődöm, amolyan ütközőzónaként, nehogy megfojtsák egymást az istentisztelet alatt.

Amikor épp nem néznek ránk a szüleink, Keith áthajol fölöttem, és durván Marcus combjába bokszol. Noha Marcus fiatalabb és kisebb is a fivérénél, makacs, és kemény fából faragták; visszaüt. Megragadom a két fiú öklét, és megszorítom. Nagyobb és izmosabb vagyok mindkettejüknél, és mindig is erős volt a szorításom. A fiúk vonaglanak fájdalmukban, megpróbálják kitépni a kezüket. Még várok picit, aztán elengedem őket. Tanultak a leckéből. Legalább egy-két percig békén hagyják egymást.

Álmomban a szenvedésük nem okoz nekem is fájdalmat, mint gyerekkorunkban. Akkoriban, a legidősebb testvér lévén, engem vontak felelősségre a viselkedésükért. Kénytelen voltam fegyelmezni őket, jóllehet ez azzal járt, hogy a fájdalmuk rám is kihatott. Apám és mostohaanyám a legkevésbé sem voltak tekintettel a hiperempátia-szindrómámra. Nem voltak hajlandóak fogyatékkal élő személyként kezelni. Én vagyok a korelnök, és kész. Eleget kellett tennem a kötelezettségeimnek. Akárhogy is, régen átéreztem minden nyamvadt horzsolást, vágást, égési sérülést, amit az öcséimnek sikerült begyűjteniük. Valahányszor láttam, ahogyan megsérülnek, magam is osztoztam a fájdalmukban, mintha én is sebet szereztem volna. Még a színlelt fájdalmaik is átragadtak rám. A hiperempátia-szindróma elvégre téveszmés zavar. Szó sincs telepátiáról, varázslatról, mélyen tudatosult spiritualitásról. Mindössze neurokémiai eredetű tévképzetek miatt érzem a másokon látott szenvedést és örömöket. A gyönyör ritka; a gyötrelem annál gyakoribb, és tök mindegy, téveszmés-e: mindenképp iszonyúan fáj.

De akkor miért hiányzik most mégis?

Nonszensz dolog hiányolni ezt. Olyan megkönnyebbülést kéne éreznem, mint amikor elmúlik a fogfájás. Csodálkozással vegyes boldogságot. Ehelyett félek. Elvesztettem egy részemet. Nem érzem át a fivéreim fájdalmát, mintha nem hallanám, ahogy felkiáltanak, ez pedig megrémiszt.

Az álom fokozatosan rémálommá korcsosul.

Keith öcsém minden előzetes figyelmeztetés nélkül eltűnik. Felszívódott. Évekkel ezelőtt ő ment el – ő halt meg – először. Most újra köddé vált. A helyén már egy magas, gyönyörű nő ül mellettem. Fekete-sötétbarna bőrű, vékony, hosszú haja hollófekete. Ragyog. Lágyan omló, selymes zöld ruhát visel, amely a teste körül hullámzik, bonyolult mintázatokba rendeződő redői és ráncai nyaktól lefelé egészen a talpáig körbeölelik. Nem ismerem.

Ő az anyám.

Úgy néz ki, mint azon az egyetlen fotón, amit az apámtól kaptam a vér szerinti anyámról. Tizenkettő voltam, amikor a kilencéves Keith elcsórta a hálószobámból: becsomagolta egy régi műanyag asztalterítőbe, majd elásta a kertben az elültetett tökök és az egy barázdába vegyített kukorica és bab közé. Később váltig állította, hogy nem ő tehet róla, hogy a kép elázott és megtaposták. Csak poénból dugta el. Honnan tudhatta volna, hogy baj lesz belőle? Tipikus Keith. Ököllel estem neki. Ezzel persze magamnak is fájdalmat okoztam, de megérte. Erről az egy verésről soha nem beszéltem a szüleinknek.

A fénykép viszont ettől függetlenül tönkrement. Már csak az emlékeimben létezik. Most meg itt ül mellettem az emlékkép.

Anyám magasabb nálam, sőt a legtöbb embernél. Nemhogy szép: gyönyörű. Nem hasonlítok rá. Apámra ütöttem – nagy kár, mondogatta mindig. Engem nem zavar. De tény, hogy anyám letaglózó szépség.

Megbámulom. Nem fordul felém, nem néz rám. Ebben legalább élethű az álmom. Anyám soha egy pillantást sem vethetett rám, mert belehalt a szülésbe. Előtte két évig volt rajta az akkoriban divatos „okosdrogon”. A Paracetco nevű, vényre felírt gyógyszer csodákat tett az Alzheimer-kórban szenvedőkkel: megfékezte a szellemi károsodást, és lehetővé tette, hogy a maradék emlékező- és gondolkodóképességeikkel vígan éljenek. Mellesleg az átlagos, egészséges fiatalemberek teljesítőképességét is fokozta. Aki szedte a gyógyszert, gyorsabban olvasott, több dolgot jegyzett meg, fürgébben és pontosabban látott át összefüggéseket, végzett számításokat, vont le következtetéseket. Így a Paracetco népszerűsége a diákok körében vetekedett a kávééval, ha pedig versenyképesen kívántak belépni a magasan fizetett szakemberek munkaerőpiacára, akkor a számítógép-használat mellett ez is létszükség volt.

Anyám gyógyszerfüggősége szerepet játszott a halálában. Nem tudhatom biztosan. Apám sem. Az viszont biztos, hogy a szervezetébe juttatott drogok összetéveszthetetlen nyomot hagytak rajtam: a hiperempátia-szindrómát. Mivel a Paracetco függőségre hajlamosított – pár ezren bele is haltak a leszokásba –, egykor több tízmillióan voltunk.

Több névvel is illettek minket. Hiperempaták. Hiperempatikusok. Osztozók. És ezek még az illedelmesebb megnevezések. Sebezhetőségünk és magas halálozási arányunk ellenére még mindig elég sokan itt vagyunk.

Az anyám felé nyúlok. Bármit tett is, meg akarom ismerni. Ő azonban nem tekint rám. Még a fejét sem fordítja felém. Valami oknál fogva karnyújtásnál távolabb marad, képtelen vagyok megérinteni. Próbálok felkelni a székemből, de nem bírok megmozdulni. A testem nem engedelmeskedik a parancsaimnak. Bénultan ülök, és hallgatom apám prédikációját.

Lassan kezdem megérteni a szavait; egész eddig csak elmosódott háttérzajként mormogott, most viszont hallom, ahogy Máté evangéliumának huszonötödik fejezetéből idézi Krisztus szavait:

– „Mert úgy van ez, mint amikor egy idegenbe készülő ember hívatta szolgáit, és rájuk bízta vagyonát. Az egyiknek adott öt talentumot, a másiknak kettőt, a harmadiknak pedig egyet, kinek-kinek képessége szerint, és elment idegenbe.”

Apám imádta a példázatokat – azokat a tanító történeteket, amelyek érzékletes képet festettek a bennük megfogalmazott gondolatokról, erkölcsi tanulságokról a hallgatóik fejében. Nem csak bibliai példázatokat alkalmazott szentbeszédeiben; merített a történelemből, a népmesékből, és persze a saját tapasztalataiból, ismerősei életéből is. Ezeket a történeteket beleszőtte vasárnapi igehirdetéseibe, bibliaóráiba és számítógépes történelemleckéibe. Hitt benne, hogy a történetek rendkívül fontos taneszközök, ezért én is jobban odafigyeltem rájuk, mint máskülönben tettem volna. Fejből tudtam például idézni a jelenleg olvasott példázatot – a talentumok példázatát. Memorizáltam nem egy bibliai példázatot. Talán ezért hallhatok és érthetek most meg ennyi mindent. A példázat egyes passzusai közé illesztett prédikálást nem igazán tudom kivenni. Érzékelem hullámzó lüktetését, ritmusát, az ismétlődéseket és váltakozásokat, a kiáltásokat és suttogásokat. Hallom, mint máskor, de nem jutnak el a tudatomig a konkrét szavak… leszámítva a példázat mondatait.

– „Az, aki az öt talentumot kapta, azonnal elindult, vállalkozásba fogott vele, és másik ötöt keresett hozzá. Ugyanígy a két talentumos is másik kettőt keresett hozzá. Aki pedig az egyet kapta, elment, gödröt ásott a földbe, és elrejtette ura pénzét.”

Apám mélyen hitt az oktatás, a kemény munka és az egyéni felelősség erejében. – Ezek a mi talentumaink – mondogatta régen, miközben a fivéreim elbambultak, és még én is igyekeztem visszafojtani a sóhajtozásom. – Istentől kaptuk, és úgy fogunk megítéltetni általa, ahogyan felhasználjuk őket.

A példázat folytatódik. Az úr így szól a két szolgához, aki ügyesen kereskedett és nyereséget termelt neki: „Jól van, jó és hű szolgám, a kevésen hű voltál, sokat bízok rád ezután, jöjj, és osztozz urad örömében!”

Azt a szolgát azonban, aki mindössze elásta az ezüstöt a földbe, hogy ott biztonságban legyen, ura keményebb szavakkal illeti: „Te gonosz és rest szolga… – teremti le, majd utasítja az embereit. – Vegyétek el tőle a talentumot, és adjátok annak, akinek tíz talentuma van! Mert mindenkinek, akinek van, adatik, és bővelkedni fog; attól pedig, akinek nincs, még az is elvétetik, amije van.”

Amint apám száját elhagyták ezek a szavak, anyám eltűnt. Egyszer sem láttam tisztán az arcát, és most már nem is fogom.

Nem értem, mi történik. Megijedek. Észreveszem, hogy mások is eltünedeznek. Többségük már el is illant. Drága kísértetek…

Apám sincs már itt. Mostohaanyám spanyolul kiált utána, ahogy néha izgatottságában szokott.

– Jaj, ne! Most hogyan éljünk tovább? Be fognak törni. Megölnek mindannyiunkat! Magasabbra kell emelnünk a falakat!

Azzal ő is köddé válik. A fivéreim is eltűntek. Egyedül maradok… pont olyan egyedül, mint öt évvel ezelőtt azon a végzetes éjszakán. A ház romokban hever körülöttem, hamuvá égve. Nem gyulladt fel, nem dőlt össze, még csak nem is hamvadt el: egyik pillanatról a másikra romok keletkeztek a helyén a szabad éjszakai ég alatt. Látom a csillagokat, az újholdat és egy mozgó, egyre feljebb kúszó fénycsóvát, mintha egy életerő távozna az ég felé. E három jelenség fényében roppant, fenyegető árnyak terjednek szét. Rettegek tőlük, ám nem látok menekülőutat. A negyedet övező fal még mindig áll, a valóságosnál sokkal magasabbra tornyosul. Milyen magasra…! Meg kellett volna védenie a külső veszélyforrásoktól. Sok évvel ezelőtt már egyszer csődöt mondott. Most megint. A veszedelem a falakon belül van, összezárva velem. Menekülnék, szaladnék, elrejtőznék, ám egyszer csak a saját kezem és lábam is elhalványul. Mennydörög. A fénycsóva még erősebben felizzik, száll a magasba.

Felsikoltok. Zuhanok. Testem nagy része eltűnt, felszívódott. Nem bírok talpon maradni, nincs mibe kapaszkodnom, zuhanok és zuhanok és zuhanok…

A kunyhómban ébredek, itt, a Makkban, félig lecsúszva az ágyról, a takarómba gabalyodva. Vajon hangosan sikoltottam? Nem tudom. Amikor Bankole-val alszom, valamiért sosem álmodom rosszakat, így ő nem tudja megmondani, milyen hangokat adok ki közben. Nem is baj. A praxisa miatt amúgy is eleget forgolódik álmatlanul, és a mostani éjszakát nagy valószínűséggel még nehezebben viseli.

Hajnali három van, előző este azonban – nem sokkal sötétedés után – egy csapat – vagy talán banda – támadást intézett a Dovetree család otthona ellen, nem messze tőlünk északra. Tegnap ez idő tájt még huszonketten éltek a Dovetree-birtokon: az öreg, a felesége és a két legkisebb lánya; valamint öt nős fia az asszonyaikkal és gyerekeikkel. Mind odavesztek, leszámítva a két legfiatalabb feleséget és három kisgyereket, akit menekülés közben fel tudtak nyalábolni. A gyerekek közül ketten is megsérültek, az egyik nő pedig mindeközben szívrohamot kapott. Bankole már korábban is kezelte, tőle tudom, hogy a nő veleszületett szívbetegségben szenvedett, amit még csecsemőkorában orvosolni kellett volna. Ám mindössze húszéves, azaz a születése idején a családja a legtöbb emberhez hasonlóan szűkölködött vagy nincstelen volt. Halálra dolgozták magukat, sőt a legerősebb gyerekeiket is már nyolc-tíz évesen munkára fogták. Esély sem volt rá, hogy meggyógyíttassák a lányukat: vagy elviszi a szívelégtelensége, vagy életben marad.

Most kis híján belehalt. Bankole ma éjjel az iskolában berendezett rendelőben aludt – vagy minden bizonnyal virrasztott –, fél szemmel a nőt és a két sérült gyereket megfigyelve. A hiperempátia-szindrómám miatt nem nyithatta meg az orvosi rendelőjét az otthonunkban. Aggódik, mert így is épp elég ember szenvedését érzem meg. Állandóan valami álmosító, belassító és elbutító gyógyszert akar rám tukmálni, amely meggátolná az osztozást. Kösz, nem!

Egyedül riadtam fel tehát álmomból, verejtékben úszva, és nem is tudtam már visszaaludni. Évek óta nem volt ilyen heves reakcióm egyik rémálmomra sem. Emlékeim szerint utoljára öt évvel ezelőtt esett meg velem hasonló, nem sokkal a letelepedésünk után, és akkor is ugyanezt a szart álmodtam. Gondolom, Dovetree-ék miatt tért vissza.

A Dovetree-ék elleni támadásnak nem lett volna szabad megtörténnie. Az elmúlt években egyre békésebb volt a helyzet. A bűnözés persze nem szűnt meg… előfordultak rablások, betörések, túszejtés váltságdíjért, rabszolgának elhurcolás. Ennél is szörnyűbb, hogy az eladósodott, csavargó, dologtalan és más „bűncselekményekért” előállított szegényeket továbbra is rendszeresen letartóztatták és kényszermunkára kötelezték. De a támadók itt lerohantak egy közösséget, és felkoncolták vagy felgyújtották, ami nem volt mozdítható.

Úgy tűnt, mintha az ilyesmi már kiment volna a divatból; legalább három éve nem hallottam hírét hasonló fosztogatásnak.

Az is igaz persze, hogy a Dovetree család látta el a környéket whiskey-vel a házi szeszfőzdéjéből, valamint a kertjükben termesztett marihuánával, de már jóval az érkezésünk előtt is biztosították ezt a szolgáltatást. Sőt a környéken az ő birtokuk volt a leginkább felfegyverezve, mivel vállalkozásuk nemcsak illegális, hanem rendkívül jövedelmező is volt. Mások is megpróbálták már kifosztani őket, de csak a halkan besurranó tolvajok jártak sikerrel. Eddig.

Este kifaggattam Aubrey-t, az egészséges feleséget, mialatt Bankole ellátta a kisfiát… persze, csak azután, hogy megnyugtatta, a srácnak nem lesz semmi baja. Láttam, milyen zaklatott, de úgy éreztem, muszáj kihúznom belőle, amit csak tud. A francba is, hiszen a Dovetree-birtok épületegyüttese alig egyórányi járóföldre található tőlünk a régi fakitermelő út végén. Bárkik ütöttek is rajtuk, legközelebb minket vehetnek célkeresztbe.

Aubrey elmondása szerint a támadók furcsa öltözéket viseltek. Az iskola nagytermében ültünk le beszélgetni egy asztalhoz, egymással szemben; egy árva, füstölgő petróleumlámpa szolgáltatta a fényt. Aubrey tekintete időnként a rendelő irányába rebbent, ahol Bankole kitisztította és bekenegette a gyermeke horzsolásait, égési sebeit, zúzódásait. A támadók férfiak voltak, mesélte, de combig érő, övvel megkötött fekete tunikát viseltek… „fekete kosztümöt”. Alá rendes nadrágot húztak… farmert vagy terepszínű, katonák által hordott nadrágot.

– Olyanok is voltak, mint a katonák – mondta. – Nesztelenül osontak a birtokra. Észre se vettük őket, míg tüzet nem nyitottak. Aztán… bumm! Egyszerre kezdtek lőni. Az összes házat. Húsz-harminc lőfegyver ugatott fel egy időben… mintha felrobbant volna a világ.

A bandák nem így működnek. A banditák összevissza lövöldöztek volna, nem pedig összhangban. Egyénileg próbáltak volna nevet szerezni maguknak azzal, hogy még a cimboráikat is megelőzve a legvonzóbb nőket és a legértékesebb zsákmányt ragadják el. Nem álltak neki fosztogatni vagy gyújtogatni, amíg még volt kit megverni vagy lelőni – emlékezett vissza Aubrey. – Aztán fogták a benzinünket, meglocsolták a földjeinket, és felgyújtották a termést. Utána kifosztották a házakat és a pajtákat. Nagy fehér kereszt díszelgett a mellkasukon… mint a feszületek a templomban. Mégis lemészároltak minket. Még a gyerekeket sem kímélték meg. Megölték, akit csak találtak. Mi is csak azért úsztuk meg, mert elbújtam a kicsikémmel. – Ismét a rendelőre meredt.

Gyerekgyilkosság… nagyon durva. A legtöbb huligán – leszámítva, mondjuk, a legbetegebb pszichopata állatokat – életben hagyta volna a gyerekeket, akiket megerőszakolhatnak, majd áruba bocsáthatnak. Ami meg a kereszteket illeti… hát, elképzelhető, hogy ott lógjon egy-egy bandita nyakában, de az áldozataik távolról aligha vehetnék észre. Még kevésbé valószínű, hogy mezei gengszterek összeöltözzenek egyforma tunikába és fehér keresztekbe. Ez új.

Vagy régi-új.

Mielőtt elkezdtem volna nagyon törni ezen a fejem, elengedtem Aubrey-t, hogy a rendelőben megágyazzon a kisfia mellett. Bankole adott egy altatót előbb a kicsinek, majd az anyjának is: reggelig már nem kérdezhetek tőle semmit. Egyre csak az járt a fejemben, nem lehet-e köze a keresztes támadóknak az általam jelenleg legkevésbé kedvelt elnökjelölthöz, Andrew Steele Jarret texasi szenátorhoz. Az ő híveiből simán kinézném, hogy felélesszék a múlt valamelyik mocskos szokását. A Ku-Klux-Klan tagjai viseltek is keresztet, vagy csak égettek? A nácik horogkeresztet aggattak magukra, de nem hiszem, hogy a mellkasukon viselték volna. Az inkvizíció idején, meg előtte, a keresztes hadjáratokban is hemzsegtek a keresztek. Ezek szerint most újabb csoport választotta jelképéül a keresztet a mészárláshoz. Lehet, hogy Jarret hívei állnak a dolog mögött. Jarret szereti hangoztatni, hogy ő egy régebbi, „egyszerűbb” korból pottyant közénk. A jelen nincs az ínyére. Sem a vallásszabadság. Sem az ország mai állapota. Vissza akar repíteni minket egy mesebeli múltba, amikor mindenki egyazon Istenben hitt, akit ugyanúgy imádtak, és amikor köztudomású volt, hogy a létbiztonságukat csak úgy lehet szavatolni, ha ugyanazokat a vallásos szertartásokat végzik el, és eltapossák a másként gondolkodókat. Ebben az országban soha nem volt ilyen időszak, ám manapság az itt élők fele olvasni sem tud, a történelem is csupán hatalmas fehér folt a számukra.

Jarret támogatóival kapcsolatban hallottunk már olyat, hogy időnként csőcselékbe verődve máglyán égetnek embereket boszorkányság vádjával. Boszorkányüldözés! 2032-ben! Az ő szemükben a boszorkány fogalmát kimerítik a muszlimok, a zsidók, a hinduk, a buddhisták, sőt az ország egyes részein a mormonok, a Jehova Tanúi vagy akár a katolikusok is. De lehet boszorkány egy ateista, „kultista” vagy jómódú különc is. A jómódú különcöket gyakran nem védelmezi senki, bár nincs is nagyon mit ellopni tőlük. A „kultisták” ernyője alá pedig bárkit be lehet sorolni, aki nem fér be a többi nagyobb kategóriába, de nem meríti ki teljes egészében Jarret kereszténységről alkotott elképzeléseit. Az ég szerelmére, Jarret hívei unitáriusokat is vertek vagy kergettek már meg! Jarret elítéli az égetéseket, de mindig olyan óvatosan fogalmaz, hogy a hívei azt hallanak ki belőle, amit akarnak. A veréseket, a szurokba és tollba forgatást, a „sátánisták pogány otthonainak” lerombolását illetően még egyszerűbb választ kínál: „Csatlakozzatok hozzánk! Ajtónk nyitva áll minden nemzetiség, minden faj előtt! Fordíts hátat bűnös múltadnak, és tartozz közénk! Segíts nekünk, hogy ismét naggyá tegyük Amerikát!” Jelentős sikereket tudott elérni ezzel a mézesmadzagmódszerrel. Ha közénk állsz, felviszi az Isten a dolgod, ellenkező esetben csak magadra vethetsz, bármi történjék is veled bűnös makacsságod következményeképp. Vetélytársa, Edward Jay Smith alelnök demagóg, képmutató uszítónak nevezi Jarretet. Nyilván igaza is van, csakhogy Smith fáradt, szürke kisegér a nagydarab, jóképű, fekete hajú Jarret mellett, aki égszínkék szemével képes rabul ejteni az embereket. Zengzetes hangja átjárja minden porcikájukat, mint régen az apámé. Hozzá hasonlóan egykor Jarret is baptista lelkész volt – szégyen, gyalázat! De évekkel ezelőtt otthagyta a baptista egyházat, és megalapította saját felekezetét, a „Keresztény Amerikát”. Már nem szokott rendszeres istentiszteleteket tartani a KA-templomokban vagy a hálózatokon, ettől függetlenül őt tartják az egyház fejének.

Az analfabéta emberek óhatatlanul a kinézetük és a beszédmódjuk alapján fogják megítélni a jelölteket, nem pedig az általuk vallott nézetek szerint. De még az olvasott és tanult emberek is hajlamosabbak néha a kelleténél nagyobb figyelmet fordítani a jó külsőre és a csábítóan hangzó hazugságokra. A hálózatokon terjedő új kampányfotók alighanem még előnyösebb helyzetbe hozzák majd Jarretet.

Jarret hívei a Sátán eszközeinek tekintik az alkoholt és a drogokat. Nem kizárt, hogy a Dovetree-birtokot letaroló keresztes-tunikás banda tagjait a legfanatikusabbak alkotják.

És mi vagyunk a Földmag. „Az a szekta”, „azok a fura fazonok a hegyekben”, „azok a kerge marhák, akik a változás istenéhez vagy mihez imádkoznak”. Egyes rólunk híresztelt pletykák szerint mindemellett „azok a sátánista pogány hegylakók, akik gyerekeket fogadnak be maguk közé. Szerintetek mit művelnek velük?” Az persze mindegy, hogy országszerte dívik a kereskedelem az elrabolt, árván maradt vagy elkeseredett szüleik által pénzzé tett gyerekekkel, és efelett mindenki szemet huny. Nem oszt, nem szoroz. Elég elhinteni a morzsát, hogy valahol egy szekta „kérdéses célokból” gyerekeket fogad be, és egyesek azonnal elveszítik a fejüket.

Egy ilyen szóbeszéd nem csak Jarret támogatóit fordíthatja ellenünk. Ijesztő, pedig csak egyszer-kétszer ütötte meg a fülem.

Egyelőre csak bízni tudok benne, hogy a Dovetree-birtokon csak egy újonnan alakult – fegyelmezett és félelmetes, de alapvetően haszonelvű – banda ütött rajta. Remélem…

De nem hiszem el. Erős a gyanúm, hogy Jarret híveinek volt valami köze ehhez. Nem ártana majd ejtenem róla néhány szót a mai gyűlésen. Amíg nem halványul el Dovetree emléke, az emberek hajlandóak lesznek együttműködni, többet gyakorlatozni, még több helyre rejteni pénzt, élelmet, fegyvereket, feljegyzéseket és értéktárgyakat tartalmazó dugikészleteket. Egy bandát vissza tudunk verni. Megtettük már korábban is, jóval felkészületlenebbül. Jarret ellen azonban nincs esélyünk. Jobban mondva, Jarret elnök ellen. Ha az ország megtébolyodik annyira, hogy megválassza elnöknek, még a létezésünkről sem kell tudomást szereznie ahhoz, hogy eltöröljön minket a föld színéről.

Most 59 lelket számlálunk… illetve a Dovetree-birtokról menekült nőkkel és gyerekekkel együtt, ha velünk maradnak, 64 főt. Ilyen alacsony lélekszámmal alig vagyunk jelen. Az álmom biztos ezért is tért most vissza.

Az én „talentumom” – visszakanyarodva a példázathoz – a Földmag. Noha nem ástam el a földbe, elhintettem itt, a part menti dombok között, ahol ugyanolyan tempóban nőhet, mint a mamutfenyőink. Mi mást tehettem volna? Ha úgy tudnék agitálni, mint Jarret, a Földmag kinőhette volna magát akkora mozgalommá, hogy célponttá váljon. Jobban járnánk úgy?

De nem lenne szabad messzemenő következtetéseket levonnom. Vagyis hát, csak remélni tudom, hogy megalapozatlanok a félelmeim. Elborzaszt, ami a Dovetree-birtokon történt. Féltem a saját közösségemet. Kiborultam, tanácstalan vagyok, és talán csak képzelődöm.

KETTŐ

Részlet a Földmag: Az élők könyveiből:

A káosz
Isten legveszélyesebb arca:
zavaros, viharos, mohó.
Formáljátok a káoszt:
formáljátok Istent.
Cselekedjetek.

Változtassatok a változás
sebességén vagy irányán.
Rendezzétek újra a változás magvait.
Alakítsátok át a változás hatásait.
Ragadjátok meg a változást.
Használjátok.
Alkalmazkodjatok és
növekedjetek.

Ők voltak a Makk első tizenhárom telepese, egyúttal a Földmag első tizenhárom tagja: az anyám, természetesen; Harry Balter és Zahra Moss, akik szintén anyám gyerekkori otthonából, a robledói negyedből menekültek el. Aztán Travis, Natividad és Dominic Douglas: egy fiatal család, amelyet elsőként térített meg anyám az országúton. Mindkét csoport a kaliforniai Santa Barbarán gyalogolt épp keresztül, amikor összetalálkoztak. Anyámnak ránézésre rokonszenvesnek tűntek, látta rajtuk, milyen veszedelmesen sebezhetőek – Dominic akkor még csak pár hónapos volt –, és meggyőzte őket, hogy csapódjanak hozzá, Harryhez és Zahrához hosszú vándorútjukon északra, egy jobb élet reményében.

Következett Allison Gilchrist és a húga, Jillian… Allie és Jill. Ám Jillt később megölték az országútnál. Anyám és apám akkortájt vették észre egymást. Egyikük sem volt szégyenlős típus, és akarva-akaratlan követték, amit az érzéseik diktáltak. Apám csatlakozott a gyarapodó csoporthoz. Justin Rohrból Justin Gilchrist lett, miután a csoport rábukkant a síró kisgyerekre az anyja holtteste mellett. Hároméves lehetett, és Allie-vel idővel kis családot alkottak. Utoljára két volt rabszolgák alkotta család fogott össze, hogy összeforrjon egy nagy osztozó családdá. Grayson Mora és a lánya, Doe, valamint Emery Solis és a lánya, Tori.

Ennyi: négy gyerek, négy férfi és öt nő.

Meg kellett volna halniuk. Csodaszámba megy, hogy a dögvész engesztelhetetlen világát élve át tudták vészelni… de persze a Földmag nem pártolja a csodákba vetett hitet.

A csoport elszigeteltsége – távol a városoktól és aszfaltozott utaktól – kétségkívül hozzájárult ahhoz, hogy nagyrészt nem fenyegették őket a korabeli erőszakos események. Az apám birtokán telepedtek le. A csoport érkezésekor talált a telken egy működőképes kutat, egy félig feltúrt kertet, néhány gyümölcs- és diófát, illetve tölgy-, fenyő- és mamutfenyőligeteket. Miután a csoport tagjai összedobták a pénzüket, talicskákat, magokat, kisállatokat, szerszámokat vásároltak, és minden egyebet, amire szükség lehet; gyakorlatilag önellátókká váltak. Befészkelték magukat a hegyekbe, és tovább gyarapodtak: gyermekeket szültek, árvákat fogadtak örökbe, megtérítettek szűkölködő felnőtteket. Az elhagyatott farmokról és lakatlan telepekről kimentették, amit csak tudtak, bolhapiacokon kereskedtek, szomszédokkal csereberéltek. A tudás volt az egyik legértékesebb portékájuk.

A Földmag-közösség valamennyi tagja megtanult írni és olvasni, és a legtöbben legalább két nyelven beszéltek… általában spanyolul és angolul, a két leghasznosabb nyelven. Aki csatlakozott a csoporthoz – felnőtt vagy gyerek –, annak azonnal el kellett sajátítania az alapokat, plusz szakmát is tanultak. A saját szakmáját aztán mindenki megtanította valaki másnak. Anyám ragaszkodott ehhez. Logikusan hangzik: az állami iskolák megfogyatkoztak abban az időben, amikor tízéves gyerekeket fogtak munkára. Az oktatás nem volt többé ingyenes, bár a törvények még mindig kötelezővé tették. A gond csupán az volt, hogy senki nem tartatta be ezeket a törvényeket, és senki nem védte a gyerekmunkások érdekeit.

Apám rendelkezett a csoport legértékesebb szakmai ismereteivel. Mielőtt feleségül vette volna anyámat, közel harminc éven keresztül gyakorolta orvosi hivatását. Több szempontból is ritka kivételnek számított a környéken: tanult szakember, ráadásul fekete bőrű. Nem nagyon láttak feketéket a dombok között. Az emberek gyanakodtak. Mit kereshet itt? Több pénzt tudna keresni egy népesebb kisvárosban. A környéket apró falvak pettyezték, mindenhol áldanák az eget egy orvosért. De vajon ért a dolgához? Becsületes? Tiszta? Rá lehet bízni az asszonyaikat és a lányaikat? Mi van, ha csak sarlatán? Apám a feljegyzések alapján semmit nem írt erről, anyám viszont annál inkább.

Egy helyen így fogalmaz: „Bankole fülébe is eljutottak ezek a rebesgetések és híresztelések a piaci árusoktól, a szomszédoktól, akikkel néha találkozott. De ő csak megvonta a vállát. A mi egészségünkről kellett gondoskodnia, meg ellátni a munka közben történt balesetek során elszenvedett sérüléseinket. Másoknak ott voltak az elsősegélykészleteik, a műholdas telefonhálózataik, a mázlistábbaknak az autóik vagy furgonjaik. Régi és megbízhatatlan járgányok, de akadt, aki így is fenntartotta őket. Az már innentől az ő dolguk, hogy felhívják-e Bankole-t.

Egy pórul járt embernek köszönhetően aztán jobbra fordult a helyzet. Jean Hollynak begyulladt a vakbele, majdhogynem perforálódott, és a családja – keleti szomszédaink – jobbnak látták Bankole gondjaira bízni.

Miután Bankole megmentette a nő életét, elbeszélgetett a családdal. Kerek perec a fejükre olvasta, mi a véleménye arról, hogy ilyen sokáig vártak az értesítésével, mert ez kis híján egy ötgyerekes anyuka halálához vezetett. Csendes, de határozott udvariassága általában feszengést keltett az emberekben. A Holly család eltűrte a ledorongolást. Az orvosuk lett.

Hollyék meséltek róla a barátaiknak, a Sullivan családnak, Sullivanék ajánlották a lányuknak, aki beházasodott a Gama családba, Gamáék pedig a Dovetree családnak, mivel az idős Mrs. Dovetree – a mátriárka – születési családi neve Gama volt. Ezután kezdtük közelebbről megismerni a tőszomszédainkat, a Dovetree családot.”

Apropó, közelebbi megismerés… Mindennél jobban azt kívánom, bárcsak ismerhettem volna az apámat. Lenyűgöző embernek tűnik a leírtak alapján. És talán az is jót tett volna nekem, ha ismertem volna anyám régi – viaskodó, céltudatos, ám nagyon fiatal, nagyon emberi – énjét. Talán kedveltem volna őket.

RÉSZLET Lauren Oya Olamina naplóiBÓL:
2032. SZEPTEMBER 27., HÉTFŐ

Nem egészen tudom, hogyan beszéljek a mai napról. Eredetileg csendes napnak ígérkezett, guberálással és növények gyűjtögetésével telt volna az előző napi feszengős gyűlést és konok évfordulós ünneplést követően. Mint kiderült, vannak köztünk néhányan, akik szerint ennek az országnak pont Jarretre lehet szüksége… a vallásos maszlagjait leszámítva. Csakhogy nem lehet elválasztani a „vallásos maszlagoktól”. Aki Jarretre szavaz, megkapja a veréseket, égetéseket, szurokba és tollba forgatásokat is, egy csomagban. És abban a csomagban még ezeknél gonoszabb meglepetések is lapulhatnak. Jarret híveit jócskán megrészegítette az elnökjelölt visszatérő szlogenje: ismét naggyá tenni Amerikát. Jarret több más országot is kárhoztat, akár háborúba is sodorhat minket. Márpedig egy háború okán mindig lelkesen sorakoznak fel a zászló, a nemzet és a nagy vezető mögé az emberek.

Akárhogy is, egyesek közülünk – különösen a Peralta és a Faircloth családok – hamarosan elhagyhatnak minket.

– Négy gyerekem van már csak életben – magyarázta tegnap Ramiro Peralta a gyűlésen. – Ha egy Jarret-féle vezető erős kézzel kormányozná az országot, talán lenne esélyük a túlélésre.

Ramiro jó ember, csak kétségbeesetten keres valamiféle megoldást, amellyel rendet és biztonságot teremthet. Megértem. Egykor hét gyereke volt, hármat azonban elvesztett a feleségével együtt egy gyújtogatásban: durva kolerajárvány tombolt Los Angelesben, és egy feldühödött, rémült, tudatlan csőcselék kitalálta, hogy az egyetlen gyógymód, ha porig égetik a járvány gócpontjának vélt városrészt. Észben tartottam tehát, milyen traumákat szenvedett el, amikor válaszoltam neki:

– Gondolkodj, Ramiro! – kértem. – Jarret semmilyen válasszal nem tud szolgálni! Hogyan tartanák életben a gyerekeidet a lincselések, a templomok felgyújtása, a háborúk kirobbantása?

Ramiro Peralta mérgesen elfordult tőlem. Összenézett a gyűlésterem – az osztályterem – másik végén álló Alan Fairclothszal. Mindketten félnek. A gyerekeikre nézve – Alan is négy gyermeket nevel – rettegnek, és szégyellik a félelmüket, szégyellik, hogy tehetetlenek. Belefáradtak. Több millió ember érez ugyanígy: rémültek, egyszerűen felőrölte őket a káosz. Azt akarják, hogy valaki csináljon végre valamit. Oldja meg a problémákat, most rögtön!

Egyszóval viharosra sikeredett a gyűlésünk, és feszengősen telt a jubileumi ünnepség. Az, mondjuk, érdekes, hogy jobban tartanak Edward Jay Smith feltételezett alkalmatlanságától, mint Jarret teljesen nyilvánvaló zsarnoki természetétől.

Ma reggel tehát rákészültem, hogy egész nap sétálni fogok, gondolkodni, és növényeket gyűjtögetni a barátaimmal. Változatlanul három-négy fős csoportokban hagyjuk csak el a Makkot, mivel a dombságban veszélyes lehet az utakon – vagy azokról letérve – járni-kelni. Ugyanakkor most már lassan öt hónapja nem keveredtünk bajba gyűjtögetés közben. Az is igaz, mondjuk, hogy ez önmagában veszélyt jelenthet. Szomorú. A fosztogatók és a bandák azért veszélyesek, mert ott helyben megölnek. A béke és a nyugalom meg azért, mert hamis biztonságérzetet teremt, gondatlanná tesz… és előbb-utóbb ez is végezhet az emberrel.

A Dovetree-birtokon történt rajtaütés ellenére, hogy őszinte legyek, még a szokásosnál is óvatlanabbak voltunk, mert ismerős helyre készültünk: a Dovetree-birtoktól távol eső, kiégett, elhagyatott tanyán felfedeztünk néhány haszonnövényt. Különösen az Aloe verának vettük nagy hasznát égési sérülések és rovarcsípések csillapítására, valamint egy rakás agávé is termett arrafelé. Csinos, tarka faj volt, kékeszöld leveleit sárgásfehér sávok szegélyezték. Gondozatlanul nőhettek és burjánzhattak el éveken keresztül a farm egykori előkertjében. Az agávék nagyobb, makacsabb fajtái közé tartozhattak; minden egyes növény merev, rostos, húsos levelekkel ágaskodott akár egy méternél is magasabbra a széles anyanövényből, mint megannyi fejtetőre állított rozetta. A levelek lándzsás, kemény, élesen szúrós hegyben végződtek, éleiket ráadásul fűrészfogas tövisek tagolták, amelyek áthatoltak az emberi bőrön. Pont ez volt a célunk velük.

Az első látogatásunkkor a legfiatalabb hajtások, a legkisebb példányok közül gyűjtöttünk be néhányat. Most annyit szándékoztunk felpúpozni belőlük a talicskánkra, amennyit csak lehet. A talicska már így is félig roskadozott a talált tárgyaktól, amelyeket egy összedőlt kunyhó rothadozó, penészes fészeréből guberáltunk néhány kilométerre az agávé termőhelyétől: porlepte fazekakat, serpenyőket, vödröket, régi könyveket és magazinokat, rozsdás szerszámokat, szögeket, vontatóláncokat és drótokat. A vízkár és az idő múlása miatt mindegyik megrongálódott, de a legtöbbet meg lehetett tisztítani, javítani, szétszedni és alkatrészeknek újrahasznosítani, vagy ha mást nem, másolatot készíteni belőlük. Mindig tanulunk valamit a munkánkból. Mostanra már ügyesen tudunk kisebb barkácseszközöket gyártani és javítani. A sikeres túlélésünk záloga a folyamatos tanulás. A vevőink megtapasztalhatták, hogy ha tőlünk vásárolnak, akkor minőségi árut kapnak a pénzükért cserébe.

Hasznos persze az elhagyatott veteményesekből és mezőkről is guberálni. Gyűjtünk mindenféle gyógynövényt, gyümölcsöt, zöldséget, héjas termésűeket, bármilyen növényt, amit ismerünk, vagy amiről sejtjük, hogy hasznunkra lehet. És mindig különösen nagy szükségünk van a szúrós, kevés gondozást igénylő, száraztűrő sivatagi növényekre, ezek alkotják ugyanis a töviskerítésünket.

Kaktuszokból és csipkebokrokból emeltünk élő védfalat a Makkot övező magaslatokon. A fal természetesen nem fogja útját állni az igazán elszántaknak – erre semmilyen fal nem képes. Át lehet hatolni rajta autóval vagy kamionnal, ha a tulajdonosaik bevállalják, hogy némi kár esik a járműveiken; a működő autó és kamion azonban ritkaságszámba megy a hegyvidéken, épp ezért rendkívül értékesek, és drága az üzemanyag is.

Noha meg kell dolgozni vele, akár gyalogosan is át lehet törni a védvonalon, de a kerítés bosszantó akadály. Feldühíti az embereket, akik így talán zajt csapnak. Ha beválik, a könnyebb bevezető utak felé tereli majd a behatolni vágyókat, amiket a nap huszonnégy órájában őrzünk.

Sosem árt résen lenni, nem érkeznek-e látogatók.

Szerettünk volna tehát agávét szedni.

Felkerekedtünk a farm romjaihoz. Szántóföldekre és kertekre néző dombra épült. Ez lett volna az utolsó állomásunk, mielőtt hazamegyünk. De majdnem életünk utolsó állomása lett belőle.

Rozzant szürke lakókocsi vesztegelt a ház romjai mellett. Először észre sem vettük. Elbújt a kiégett ház mementójául megmaradt, sírkövekre emlékeztető két kémény közül a nagyobbik mögött. Mondtam Jorge Chónak, mire emlékeztetnek a kémények. Jorge még fiatal volt, de magunkkal vittük, mert jó érzékkel talált rá hasznos lomokra, amelyeket mások elkönyveltek volna szemétnek.

– Mi az a sírkő? – kérdezte. Nem viccből. Tizennyolc éves, hozzám hasonlóan Los Angeles környékéről menekült el, de teljesen más életet élt. Míg engem tanult szülők neveltek, és gondomat viselték, ő csak magára számíthatott. Nem beszél angolul, csak spanyolul, és emlékszik egy-két koreai szóra. Hétéves volt, amikor az anyját elvitte az influenza, és tizenkettő, amikor apja földrengés áldozata lett. Ráomlott a düledező téglaépület, amelyben meghúzták magukat. Jorge-nek így tizenkét éves korára egyedül kellett gondoskodnia a kishúgáról és kisöccséről. Valahogy meg is tette, és közben megtanult spanyolul írni és olvasni egy öreg alkoholista ismerős alkalmi segítségével. Keményen dolgozott, veszélyes, nemegyszer illegális munkákat vállalt; gyűjtögetett; szükség esetén lopott is. A három testvér – három koreai gyerek egy mexikói és közép-amerikai menekültek lakta szegénynegyedben – életben tudott maradni, de nem volt idejük a legszükségesebb készségeken túl mást is tanulni. Most angolul is megtanítjuk őket írni, olvasni, beszélni, mert így több emberrel tudnak majd kommunikálni; ezenkívül tanítunk nekik történelmet, gazdálkodást, ácsmesterséget, meg ami még szóba kerül – mondjuk, hogy mi az a sírkő.

A guberálócsapat másik két tagja Natividad Douglas és Michael Kardos. Jorge és én osztozók vagyunk. Mike és Natividad nem az. Túl kockázatos, ha egy csapatban többségben vannak az osztozók, mert rendkívül sebezhetőek. Megszenvedjük, bárki sérül is. De a kettő plusz kettő már jó felosztás, mi négyen pedig összeszokott csapat vagyunk. Ritkán fordul elő, hogy mind a négyen óvatlanná válunk, de ma sikerült beleesnünk ebbe a csapdába.

A lakókocsit takaró kandalló és kémény az egykori tágas nappali hátsó falát alkotta. A nagy kandallóban akár egy egész ökröt is meg lehetett volna sütni. Pont akkora, hogy kitakarjon egy közepes méretű lakókocsit.

Alighogy megláttuk, egy pillanattal később már tüzet is nyitott ránk.

Szokás szerint fel voltunk fegyverkezve automata és oldalfegyverekkel, de ezek semmit sem értek még a szerényebb kivitelezésű, páncélozott, nagy tűzerejű lakókocsikkal szemben sem.

A földre vetettük magunkat – záporozott ránk a talajba csapódó lövedékek által felkorbácsolt törmelék és kavics. Hátraevickéltünk, lefelé az emelkedőn, amelyre a ház épült. Csak a domb fedezékében bízhattunk: meglapultunk a tövében, és összehúztuk magunkat, nehogy célpontot nyújtson bármelyik testrészünk. Nem mertünk felállni vagy akár csak felülni. Nem volt hová mennünk. A golyók feltépték a talajt előttünk, majd mögöttünk, a magaslat fedezékén túl.

Nem láttunk a közelben fákat… még egy nagyobbacska bokor sem állt köztünk és a lakókocsi között. Egy parlagon heverő kert maradványainak leggyérebb pontján húztuk meg magunkat. Még nem értük el az agávékat… és így már nem is fogjuk. Mondjuk, amúgy sem nyújtottak volna fedezéket. Némelyikünk legfeljebb egy fiatal, közel sem golyóálló Washington-pálma mögé húzódhatott volna be, amely mellett idefelé elhaladtunk. Levelei szélesen terpeszkedtek, alacsony, zöld cserjést képezve a törzse körül, ám a ház északi végében állt, minket pedig a déli fertályon szegeztek a földre. A lakókocsi is a déli oldalon parkolt. Nem tudunk mit kezdeni a fával. A közelünkben csak néhány Aloe vera, egy szúrós körtefa, pár gyom és fűcsomó sarjadt.

Sokra megyünk velük. Ha a lakókocsi gazdái maradéktalanul kihasználták volna a felszerelésük adta lehetőségeket, a töltés sem védett volna meg bennünket. Már halottak lennénk. Csodálkoztam, hogy az érkezésünkkor nem találtak el. Vajon csak el akartak ijeszteni? Kötve hittem. Túl hosszan lőttek ránk.

Végül elhallgattak a fegyverek.

Mozdulatlanul, tetszhalott állapotban feküdtünk, hegyeztük a fülünket, felbőg-e a motor, nem halljuk-e lépések zaját, hangokat, bármit, ami arra utalna, hogy becserkésznek minket, vagy hogy a támadóink olajra lépnek. De csak a szél zúgott, a növények levelei susogtak. Hason fekve eszembe jutottak a ház mögötti magaslatot koszorúzó fenyőfák. Láttam őket lelki szemeim előtt, és valami oknál fogva alig bírtam megállni, hogy a nyakamat nyújtogatva kikukucskáljak feléjük, felbecsülve a távolságukat. Gyommal felvert szántóföld borította a domboldalt. Fölötte a fenyves rejtekhellyel kecsegtetett, de túl messze lett volna. Sóhajtottam.

Ekkor gyereksírás ütötte meg a fülünket.

Mind a négyen meghallottuk. Csukladozó zokogás, majd mintha elvágták volna. Kisgyereknek hangzott: nem csecsemő, de fiatal, kimerült, gyámoltalan, reményvesztett.

Összenéztünk. Fontosak számunkra a gyerekek. Michael két gyermeket nevel, Natividad hármat. Bankole-val mi is próbálkozunk. Jorge, hála az égnek, nem ejtett teherbe senkit, de immár hat éve pótapja a húgának és az öccsének. Ő is tisztában van a védtelen gyerekekre leselkedő veszélyekkel.

Picit felemeltem a fejem, hogy vethessek egy gyors pillantást a lakókocsira és a környezetére. Egy páncélozott, fegyveres, szigorúan zárva tartott lakókocsiból nem szűrődhetett volna ki a síró kisgyerek hangja. Lehetetlen. Márpedig nyers hangot hallottunk, nem a jármű hangszóróiból érkezett erősítve vagy torzítva.

A lakókocsi egyik ajtaja tehát nyitva áll. Tárva-nyitva.

Nem sokat láttam a gyomokon és a füvön keresztül, és nem mertem feljebb emelni a fejem. Csak a kémény napsütötte sziluettjét tudtam kivenni, mögötte a lakókocsit, és a járművet hátulról övező susnyást, a messzi fákat és…

Mozgást?

Távol, a dudvában valaki közeledett.

Natividad visszarángatott.

– Megvesztél? – suttogta spanyolul. Jorge miatt, így vészhelyzetben inkább spanyolul kommunikáltunk. – Őrültek vannak a furgonban! Meg akarsz halni?

– Jön valaki – válaszoltam. – Több ember közeledik a mezőn.

– Leszarom! Húzd meg magad!

Natividad az egyik legjobb barátom, de néha szörnyen anyáskodó tud lenni.

– Lehet, hogy a sírással akarnak kicsalogatni – vélte Michael. – Mások is bevetettek már gyerekeket csalinak. – Michael gyanakvó természetű ember. Mindent megkérdőjelez. A családjával két éve csatlakoztak hozzánk, és körülbelül hat hónapba telt, mire elfogadott minket, és arra jutott, hogy nincsenek hátsó szándékaink a felesége vagy az ikerlányai iránt. Ilyen bizalmatlan volt, holott befogadtuk őket, és segítettünk, amikor rátaláltunk a feleségére, aki egy romos kunyhóban egyedül életet adott az ikerlányainak. Egy patak közelében húzták meg magukat, hogy legyen ivóvizük, és guberáltak néhány fazekat, de csupán egy vízözön előtti, üres .22-es céllövő pisztollyal és egy késsel tudtak védekezni. Kopogott a szemük az éhségtől, fenyőmagot, vadon termő növényeket ettek, meg néha egy-egy kis testű állatot, amelyet Michael csapdába ejtett vagy megölt egy kővel. Épp élelemért ment, amikor a felesége, Noriko vajúdni kezdett.

Michael velünk tartott, mert rettegett attól – hiába szerzett néha munkát, illetve koldult, lopott és fosztogatott –, hogy a felesége és az újszülöttek éhkoppon maradnának. Nem támasztottunk feléjük annál nagyobb igényt, mint hogy vegyék ki a részüket a közösségünk fenntartásából, és hogy a Földmag iránti tiszteletből ne hirdessenek más igét. Michael szemében ez azonban kimerítette az altruizmus fogalmát, ő pedig nem hitt az önzetlenségben. Folyton arra várt, mikor kap rajta minket, hogy eladunk valakit rabszolgának, vagy prostitúcióra kényszerítjük az embereket. Csak akkor kezdett megnyugodni, amikor meggyőződött róla, hogy nem iszunk bort, amíg vizet prédikálunk. A Földmag volt a nyitja a közösségünknek – még most is az. Látta, hogy észszerű életmódra rendezkedtünk be, és noha a célunkat – a rendeltetésünket – marhaságnak vélte, nem mesterkedtünk olyasmiben, ami veszélybe sodorná a családját. Neki pedig a családja volt a legfontosabb. Miután elfogadott minket, letelepedtek nálunk Norikóval és a lányokkal, és saját otthonukra találtak a Makkban. Jó emberek. Még Michael gyanakvása sem feltétlenül rossz dolog. Legtöbbször éberségre ösztönöz minket.

– Nem hinném, hogy a sírással elő akartak csalogatni – mondtam. – De valami nem stimmel. Egyértelműen. A lakókocsiban lévőknek el kéne intézniük minket vagy elhúzniuk a csíkot.

– És nem lenne szabad hallanunk őket – tette hozzá Jorge. – Akármilyen hangosan óbégat is a gyerek.

– Nem értem, miért tévesztettek célt a fegyvereikkel – szólalt meg Natividad. – Egy effajta lakókocsiban elméletileg számítógép vezérli a fegyvereket. Automatikus célkövetéssel. Csak akkor lőhetnek mellé, ha mindenáron manuálisan akarják irányítani a fegyverrendszert. Elképzelhető, hogy elfelejtik rácsatlakoztatni a számítógépre, vagy nem kapcsolják be, mert csak ránk akarnak ijeszteni. De aki komolyan gondolja, nem fog ennyit bénázni. – Többet tanult az apjától a fegyverekről, mint a közösségünk tagjainak többsége.

– Kétlem, hogy szándékosan hibáznának – morfondíroztam. – Nem ez a benyomásom.

– Egyetértek – helyeselt Michael. – De akkor mi ment félre?

– Baszki! – suttogta Jorge. – Az ment félre, hogy a mocskok kinyírnak, amint megmozdulunk!

Ismét felugattak a fegyverek. A földre lapultam, és dermedten, csukott szemmel feküdtem. Meg sem kell mozdulnunk, ezek az idióták akkor is ki akarnak végezni minket, és elég jók az esélyeik.

Ám ekkor rádöbbentem, hogy most kivételesen nem ránk lőnek.

Valaki felüvöltött. A kínkeserves jajveszékelést még a szüntelen fegyverropogás sem tudta elnyomni. Meg se moccantam. Ha valaki szenved, nem szabad ránéznem; másképp nem kerülhetem el, hogy osztozzak a fájdalmában.

Jorgénak is lehetett volna több esze, de felágaskodott és odanézett.

Egy szempillantással később kétrét görnyedt, és rángatózva fetrengett az átérzett kínoktól. Nem ordított fel. Az osztozók, akik túlélik a megpróbáltatásokat, hamar megtanulják némán tűrni az átvett gyötrelmet. Lehetőleg titokban tartjuk a sebezhetőségünket. Néha meg sem mozdulunk, semmi jelét nem mutatjuk, hogy mit érzünk. Jorge azonban túlságosan szenvedett ahhoz, hogy mozdulatlan maradjon. Összefonta a karját a hasán, úgy szorította. Egyből én is tompa sajgást éreztem hastájékon. Fel nem tudom fogni, hogy gondolhatják egyesek képességnek vagy szupererőnek – vonzó dolognak – az osztozást.

– Bolond – súgtam oda Jorgénak, majd átöleltem, amíg elmúlt a fájdalmunk. Igyekeztem minél inkább leplezni a sajátomat, nehogy belekerüljünk abba a szemét kis körforgásba, ami osztozók között ki tud alakulni. Nem halunk bele a látott és osztozott szenvedésbe. Időnként azt kívánjuk, bárcsak belehalnánk, és megvan annak a veszélye, hogy túl sok szenvedésben, túl sok halálban osztozunk. Egyéne válogatja. Öt évvel ezelőtt gyors egymásutánban átéltem három-négy halált. Nem hittem volna, hogy bármi is ennyire fájhat. Elvesztettem az eszméletemet. Amikor magamhoz tértem, még mindig tompa zsibbadást éreztem, hányingerem volt, és kába maradtam, pedig már rég nem volt fájdalom, amiben osztozhatnék. Az enyhébb fájdalmak esetében elég elfordulni, és perceken belül alábbhagy. A halálon sokkal nehezebb túltenni magunkat.

Öröm az ürömben, hogy az osztozás miatt kétszer is meggondoljuk, hogy fájdalmat okozzunk másoknak. Az átlagnál jobban gyűlöljük a szenvedést.

– Jól vagyok – nyögte kis idő múlva Jorge. – Azok ott a mezőn… szerintem meghaltak. Meg kellett halniuk.

– Vagy legalábbis leterítették őket – suttogta Michael, követve Jorge korábbi pillantását. – Három testet látok a kémény és a lakókocsi között a földön. – Visszakúszott a biztos fedezékbe, ahol nem láthatják meg a töltés túloldaláról. Néha megpróbálom elképzelni, milyen lehet érzelemmentesen nézni mások szenvedését. A jelenlegi visszatérő rémálmomban viszonylag közel kerülök ehhez a szabadsághoz, bár nem élem meg felszabadítóként. Michael számára viszont valószínűleg… nos… az a normális, hogy nem érez ilyenkor semmit.

Minden elcsendesült. A lakókocsi nem mozdult. Nem történt semmi.

– Mozgó célpontra tudnak csak lőni – állapítottam meg.

– Talán be vannak lőve – találgatott Natividad. – Vagy elment a józan eszük. Biztos jól vagy, Jorge?

– Igen. Csak el akarok húzni a francba.

Megráztam a fejem.

– Legalább sötétedésig itt ragadtunk.

– Ha a furgon fel van szerelve akár csak a legócskább éjjellátó technológiával, akkor cseszhetjük a sötétséget – mondta Michael.

Átgondoltam, aztán bólintottam.

– Jó, de így sem találtak el minket. És nem indultak el semerre, pedig két csapat is lecövekelt a búvóhelyén. Szerintem nincs működőképes állapotban a lakókocsi… vagy a tulajdonosai. Itt maradunk sötétedésig, aztán futásnak eredünk. Remélhetőleg senki nem kóborol erre a hátunk mögött, hogy gondot okozzon vagy ismét ránk irányítsa a lakókocsi figyelmét. Akárhogy is, egyelőre várunk.

– Hárman meghaltak – vetette ellen Michael. – Csoda, hogy mi még élünk. Hajnalra talán mind meghalunk.

– Pofa be, Mike! – sóhajtottam.

Várakoztunk. Mázlink, hogy két napja hűvösebbre fordult az őszi időjárás, és hogy nem esett az eső. Ennél szebb időben nem is szoríthattak volna sarokba az eszelős fegyveresek.

A lakókocsi egész idő alatt meg sem mozdult. Senki nem járt arra, nem okozott gondot, nem vonta ránk a figyelmet. Megettük az ebédre hozott élelmet, és megittuk a maradék vizünket. Arra jutottunk, hogy a botcsinálta mesterlövészek halottnak hisznek minket. Nos, mi szívesen tettettük magunkat halottnak napnyugtáig. Kivártunk.

Végül elindultunk. A sötétség leple alatt a fedezékünk északi pereme felé kúsztunk. Arra bazíroztunk, hogy a nagyobbik kémény takarásából nem fognak minket időben észrevenni, és mire tüzet nyitnának, már elbújhatunk a jobb fedezéket nyújtó második kémény mögé. Onnan aztán elmenekülhetünk, amíg a két kémény közénk és a mozdulatlan lakókocsi közé ékelődik. Már ha végig mozdulatlan marad. Ellenkező esetben végünk. De még így is lesz egy necces pillanat, amikor nyílt terepen átszaladva könnyű célpontot nyújtunk majd.

– Istenem, istenem, istenem – fújtatott Jorge összeszorított foggal, ahogy a szóban forgó nyílt terepre bámult. Ha a lakókocsiból eltalálnak valakit, ő pedig látja, akkor összeesik. Ahogy én is.

– Ne nézz körül – emlékeztettem. – Akkor se, ha lövéseket hallasz. Nézz egyenesen előre, és rohanj!

Ám mielőtt még nekiiramodhattunk volna, megint felsírt valaki. Semmi kétség, egy gyerek zokogott leplezetlenül, féktelenül, és ez alkalommal nem is hagyta abba.

Futásnak eredtünk. A sírás talán elfojthatja az egyenetlen talajon csapott zajunkat… bár nem zajongtunk. Megtanultunk nesztelenül mozogni.

Jorge érte el először a kisebbik kéményt. Én rögtön utána. Végül Michael és Natividad is befutott. Michael nyurga, pont olyan fürge, amilyennek tűnik. Natividad zömök, erős, sokan lomhának hiszik, aztán jól meglepődnek.

Mind megúsztuk élve. Nem eresztettek meg felénk egyetlen lövést sem. És mire behúzódtunk a kisebbik kémény mögé, rájöttem, hogy meggondoltam magam.

A keserves sírás nem akart szűnni. Kilestem a kis kémény mögül: a járműből széles, tompa, kékesszürke fénypászma szűrődött ki. Senkit nem láttam, de a jelek szerint jól tippeltem: a lakókocsi egyik oldalsó ajtaja tárva-nyitva állt.

A kisebbik kémény mögött kuporogva a többiek a tőlük északra húzódó lejtőt fürkészték. Ők még mindig abban a hitben voltak, hogy arrafelé menekülünk tovább. A csillagok elegendő fényt biztosítottak, hogy ne tévedjünk el. Jorge leguggolt, és kezét a combjára szorította, mintha sprintelni készülne.

A gyerek eközben sírásról bömbölésre váltott… elvékonyodott, elcsigázott fejhangon visított. Nem árt elindulni, mielőtt abbahagyja. Meg mielőtt a többiek felfogják, mire készülök… mit kell tennem. Ha elég gyors vagyok, és nem hagyok nekik időt gondolkozni vagy vitatkozni, akkor követni és fedezni fognak.

– Nyomás! – mondta Michael.

Oda sem figyeltem rá. Hirtelen valami büdöset éreztem. A szag hol erősödött, hol enyhült, és a lakókocsi felől hozta az esti szellő.

– Menjünk már! – nógatott Michael.

– Nem – feleltem, és megvártam, amíg mindhárman rám néznek. Most kell figyelni az időzítésre. – Rá akarok nézni arra a gyerekre. És kell a lakókocsi.

Azzal nekirugaszkodtam, mielőtt szóval vagy kézzel visszatarthattak volna.

Szaladtam. Futva megkerültem a kiégett házat, a másodperc törtrészéig átlépve a valóságból az álmomba. Egy ház zord romjai mellett rohantam, el a kémény és a csillagos égbolt háttere előtt épphogy kirajzolódó fekete bordák mellett.

Egy pillanatra mintha álombéli árnyalakok jelentek volna meg. Árnyak emelkedtek fel, mozdultak meg…

Elhessegettem az érzést, és lefékeztem a nagyobbik kéménynél. Óvatosan körbearaszoltam; imádkoztam, nehogy a lakókocsiban lévők szitává lőjenek, rettegtem, hogy mindjárt belém csapódnak a golyók, de a páni félelmet legyűrve iparkodtam.

Innen már élesebben ragyogott a kékesszürke fény, és megcsapott a rothadás nagyon is ismerős, orrfacsaró bűze.

Lekuporodtam, remélhetőleg a lakókocsi kameráinak látószögén kívül, és átvágtam a furgon előtt… olyan közel osontam, hogy nyújtott kézzel meg is érinthettem volna. A túlsó oldalához értem, a fényforráshoz, a vélhetőleg nyitott ajtóhoz.

Menet közben majdnem átestem a síró gyereken. Hat-hét éves kislány lehetett. Csupa kosz volt… leírhatatlanul szurtos. A sárban gubbasztott, és bőgés közben fel-felnyúlt a kézfejével letörölgetni a könnyeit és újabb sárcsíkokat húzni az arcán.

Felnézett, és észrevett, ahogy megtorpantam. Tátott szájjal meredt rám, én pedig egy lendülettel megkerültem, és a lakókocsi kékesszürke fényben úszó belső terébe szegeztem a puskámat.

Nem tudom, mire számítottam. Kiterült részegekre? Orgiára? Még nagyobb mocsokra? Célra tartott fegyverekre? Halálra?

A halál a közelben ólálkodott, efelől nem volt semmi kétségem. Ezer közül is felismertem volna a szagát.

A kékesszürke fényben egy másik gyermeket pillantottam meg, még egy kislányt, aki a jármű egyik képernyője előtt aludt. Fejét a vezérlőpult peremének támasztotta, halkan szuszogott. A fény a három bekapcsolt kijelzőtől származott, amelyeken szürke, szemcsés, elektronikus „hangyák” futkároztak.

Három holttest hevert még a járműben.

Ránézésre legalábbis halottnak tűntek. Mindhárman megsebesültek… több lőtt sebet láttam rajtuk. Igazság szerint már régebben kaphattak találatot… talán napokkal ezelőtt. Megalvadt, elsötétült a testüket borító vér.

Hála istennek, nem osztozom semmin az ájultakkal vagy halottakkal. Akármilyen rettenetes a kinézetük vagy a szaguk, nem különösebben zavarnak. Túl sokat láttam már belőlük.

Felmásztam a lakókocsiba. A kint síró gyereket a többiek gondjaira bíztam; hallottam is, ahogy Natividad beszél hozzá. Szereti a gyerekeket, és azonnal ki tudja vívni a bizalmukat.

Jorge és Michael felzárkózott mögém a lakókocsiban. Megtorpantak az alvó gyerek és a szétterült testek láttán, majd Michael beljebb furakodott mellettem, hogy megvizsgálja a pulzusukat. Michael, Natividad, Allie Gilchrist és Zahra Balter segédkezni szokott Bankole mellett. Egyikük sem kapott hivatalos orvosi vagy ápolói képzést, de Bankole megtanította – megtanítja – nekik az alapokat, ők pedig alaposak, komolyan veszik a feladatukat.

Michael megnézte a testeket, és megállapította, hogy csak az egyikük – egy vékony, sötét bőrű, középkorú férfi – halt meg. Mellkason és gyomron lőtték. A másik kettő még élt: a nagydarab, meztelen, középkorú, szőke nőt lábon és combon találták el, a tizenöt körüli, felöltözött szőke fiúnak pedig a lábaiba és a bal vállába fúródtak golyók. Alvadt vér borította őket, de Michael halványan kitapintotta a nő és a fiú pulzusát.

– El kell vinnünk őket Bankole-val – jelentette ki. – Az én képességeimet meghaladják.

– Bassza meg! – nyögött fel Jorge, majd kirohant és elhányta magát. Nem hibáztattam. Csak ekkor tűnt fel neki, hogy a férfi szemében, szájában, valamint mindhármuk nyílt sebeiben kukacok hemzsegnek. Én is elfordítottam a tekintetem. Kibírjuk az ilyesmit, de senki sem élvezi. Engem őszintén szólva inkább az nyugtalanított, hogy magukhoz térnek-e a sebesült emberek. Úgy helyezkedtem, hogy ne kelljen rájuk néznem. Nem mintha olyan állapotban lettek volna, hogy ránk támadjanak, de amennyiben visszanyerik az öntudatukat, magukkal rántanak a kínjaikba.

Michaelnek és a betegeinek hátat fordítva felébresztettem az alvó gyereket. Kicsit kevésbé volt mocskos, mint a kint talált kislány, de ráfért volna egy mosdás.

Hunyorogva, kábán, értetlenül bámult rám. Hirtelen felnyikkant, és megpróbált kiszaladni az ajtón.

Még időben elkaptam, és magamhoz szorítottam. Vergődött, sikítozott az ölelésemben. Beszélni kezdtem, a fülébe suttogtam, igyekeztem megnyugtatni, mindent elkövettem, hogy magához térítsem a hisztériájából.

– Semmi baj, kicsim, semmi baj! Ne sírj! Minden rendben lesz. Ne aggódj, vigyázunk rád! Gondodat viseljük… – Úgy ringattam és duruzsoltam neki, mint egy kisbabának.

A halott és a sebesültek minden bizonnyal a családtagjai voltak. Mióta maradhatott ez a két gyerek így magára velük? Nagy szükségük van a gondoskodásra. Még jó darabig kapálózott és sikítozott a karomban, ám idővel menedékre lelt benne, és inkább már belém kapaszkodott, semhogy szabadulni próbált volna. Kiguvadt szemmel bámult a többiekre.

Jorge a képernyőknél őrködött, amíg lenyugtatta háborgó gyomrát. Natividad a másik kislányt vigasztalta, majd keresett egy tiszta törülközőt és egy kevés vizet, és megmosta a gyerek arcát, kezét és karját. Michael otthagyta a sebesült nőt és a kisfiút, és szemügyre vette a lakókocsi vezérlőrendszerét. Négyünk közül egyedül ő tudott vezetni.

– Baj van? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– Semmi rejtett csapda. Gondolom, féltek, hogy a gyerekek véletlenül élesítenék.

– El tudod vezetni?

– Simán.

– Akkor hajrá! Most már a miénk. Menjünk haza.

A lakókocsi jó állapotban volt. Nem merült le az akkumulátor, és Michael gond nélkül beüzemelte az éjjellátó technológiát. Fel volt szerelve infravörös vezérléssel, környezeti fényeket felerősítő eszközökkel és radarral. Minőségi, működő rendszerek voltak. A két kislány valószínűleg nem értett hozzájuk, és vezetni sem tudtak. Vagy talán működtetni tudták volna a rendszereket, de fogalmuk sem volt, hová menjenek. Kihez fordulhatna segítségért két kisgyerek? Felnőtt rokonok híján még a rendőrség is törvényes kényszermunkára fogta volna őket, vagy illegálisan túladott volna rajtuk. Divatba jött az utóbbi időben a szegény emberek – fiatalok és idősek – szerződéses munkára kötelezése. A tizenharmadik és tizennegyedik alkotmánymódosítás – a rabszolgaság eltörlésére vonatkozó és a volt rabszolgáknak állampolgári jogokat biztosító módosítások – még mindig hatályban vannak, de gyengített rajtuk a szokásjog, a Kongresszus és a különböző állami törvényhozó testületek, valamint a legfelsőbb bíróság egyes közelmúltbeli határozatai, így ma már gyakorlatilag irrelevánsak. A nélkülözők szerződéses munkára kötelezése elméletileg biztosítja számukra a foglalkoztatást, szakmát tanulhatnak, fedél lesz a fejük felett, és így nem szegnek törvényt. Valójában ez a rendszer is csupán arra szolgál, hogy kizsákmányolják az embereket, akiket így potom pénzért vagy ingyen dolgoztathatnak. A kislányok különösen értékesek, mert sok mindenre bevethetők, és némi ráhatással gyors, engedelmes munkaerő, fogyóeszköz válhat belőlük.

A két lánynak bizonyára a fejébe verték, hogy ne bízzanak idegenekben. Most pedig, hogy a szüleik és a testvérük harcképtelenné vált, magukra maradtak, nekik kellett megvédeniük a családjukat és az otthonukat. Vakrémületükben nyilván ránk lőttek, azután pedig leterítettek három embert, akik csavargók vagy guberálók lehettek csupán. Michael és Natividad oda is ment hozzájuk indulás előtt, miközben Jorgéval a lakókocsiba pakoltuk a talicskánkat és az összeszedett holmikat.

A három férfi meghalt. Michael és Natividad talált náluk – és elszedett tőlük – némi készpénzt és pisztolyokat, amiket elő sem húztak a tokjukból. Sziklákat görgettünk a tetemekre. Még mi is nagyobb fenyegetést jelentettünk a lakókocsisokra nézve. Ha odasétáltak volna egy csukott ajtóhoz, nem jutottak volna be a járműbe. Régi kilenc milliméteres félautomata fegyvereik egy karcolást sem ejtettek volna a páncélozott kocsin. A kislányok erről azonban nem tudtak.

Hazavittük őket a Makkba, ahol megmosakodhatnak, megvacsorázhatnak, megpihenhetnek. Bankole az anyjukat és a testvérüket kezeli. Nem örült az új betegeknek. A rendelőnk zsúfolásig megtelt, az összes tanítványa – és még néhány önkéntes – is besegít neki. Azt mondja, fogalma sincs, meg tudja-e menteni az újonnan érkezett anyuka és a fia életét. Öt évvel ezelőtt sikerült otthonról, San Diegóból kimenekítenie magával néhány egyszerű orvosi műszert és egy bonyolult kis diagnosztikai egységet. Vannak gyógyszerei: fájdalomcsillapítók és fertőzések, betegségek elleni orvosságok. De ha a fiú életben marad is, nem biztos, hogy újra képes lesz járni.

Bankole mindent megtesz majd értük. Allie Gilchrist és May pedig gondoskodik a kicsikről. A lányok mindenesetre szerencsésnek mondhatják magukat, hogy rájuk bukkantunk. Nálunk biztonságban lesznek.

Mi pedig végre szert tettünk valamire, amire évek óta ácsingóztunk. Van egy furgonunk.

2032. SZEPTEMBER 29., SZERDA

Mivel az én Bankole-mat lefoglalta, hogy a sebesült nőn, a fián és a Dovetree család túlélőin próbált segíteni, tegnap estig nem jutott ideje leüvölteni a fejem a lakókocsis manőverem miatt. Na persze, eleve nem is üvöltött. Nem szokása. Kár. Talán könnyebb lenne elviselni a gyors és hangos rosszallást. Ehelyett megint csendesen, fojtott feszültséggel teremtett le.

– Nagy kár, hogy a legtöbbször ilyen jól sül el, amikor felesleges kockázatot vállalsz – közölte velem tegnap este az ágyban. – Nem vagy komplett, ugye tudod? Mint aki azt képzeli, hogy rajta nem fog a golyó. Egek, te lány, azt hittem, ennél jobban benőtt már a fejed lágya!

– Kellett a lakókocsi – válaszoltam. – És felismertem, hogy megszerezhetjük. Plusz még egy kisgyereken is segíthetünk. Folyton ott sírt.

Bankole felém fordult, és hosszú másodpercekig összeszorított szájjal meredt rám.

– Máskor láttad, ahogy rabláncon vagy nyakörvvel vezetik az úton a gyerekeket – mondta. – Láttad, ahogy kedvcsinálóként vonultatják fel őket a bordélyházak kapuja előtt. Azt akarod bemesélni, hogy egy árva gyerek zokogása vezérelt?

– Megteszem, ami tőlem telik – válaszoltam. – Ha többre leszek képes, azt is megteszem. Tudod jól.

Némán nézett rám. Ha nem lennék szerelmes belé, ilyenkor aligha kedvelném. Megfogtam a kezét, megpusziltam, és nem engedtem el.

– Megteszem, ami tőlem telik – ismételtem. – És kellett a lakókocsi.

– Annyira, hogy nemcsak a saját életedet tetted érte kockára, hanem az egész csapatét is? Négy emberét?

– Legalább akkora kockázatot jelentett volna üres kézzel megfutamodni.

Megvetően felhorkantott, és elhúzta a kezét.

– Most tehát gazdagabb lettél egy ütött-kopott lakókocsival – dünnyögte.

– Gazdagabbak lettünk – bólintottam. – Szükségünk van rá. Nem kell magyaráznom, miért. Kezdetnek elég.

– Nem ér annyit, hogy életveszélybe sodorjunk bárkit!

– Senki nem vesztette életét! – Felültem, és lepillantottam Bankole-ra. Minél tisztábban kellett látnia az ablakon beszűrődő félhomályban. Meg akartam értetni vele, hogy nem tréfáltam. – Ha úgyis meg kell halnom… ha idegenek lőnek agyon, akkor nem lenne jobb, hogy közben a közösségnek próbáltam segíteni ahelyett, hogy egyszerűen csak menekülőre fogtam volna?

Felemelte a kezét, és gúnyosan megtapsolt.

– Fogadni mertem volna, hogy valami hasonlóval jössz majd. Hát, soha nem tartottalak ostobának. Esetleg megszállottnak, de butának semmiképpen. Szóval, van számodra egy ajánlatom.

Felült, én pedig közelebb másztam, és magunkra húztam a takarót. Hozzá bújtam, vártam. Bármi legyen is a mondandója, én érzésem szerint világosan kifejtettem az enyémet. Lelke rajta, ha emiatt megszállottnak tart.

– Nézelődtem a környékbeli kisvárosokban – fogott bele. – Saylorville, Halstead, Coy… az országúttól alig pár kilométerre fekvő helységek. Pillanatnyilag sehol nincs szükség orvosra, de valamelyiknek hamarosan szüksége lehet rá. Mit szólnál hozzá, ha odaköltöznénk?

Döbbenten ültem az ágyon. Komolyan beszélt. Saylorville? Halstead? Coy? Olyan kevesen laktak ezeken a településeken, hogy még falunak is csak nagy jóindulattal lehetne nevezni őket. Határaikon belül mindössze néhány család és vállalkozás bújik meg a 101-es országút és a tenger között. Szoktunk ugyan kereskedni a piacaikon, de a lakók zárt közösséget alkotnak. Eltűrik az „idegen” látogatókat, de nem szívelnek minket. Túl sokszor megütötték már a bokájukat az átutazókkal, akik tolvajoknak – vagy még gonoszabbnak – bizonyultak. Csak saját magukban és régi tőszomszédaikban bíznak. Honnan veszi Bankole, hogy tárt karokkal fogadnak minket? A Prata nevű nagyobbacska kisvárost leszámítva szinte kizárólag fehérek lakják az összes környékbeli települést. Pratában fehérek és latinók élnek, meg mutatóba pár ázsiai. Nálunk teljes a paletta: feketék, fehérek, latinók, ázsiaiak és félvérek. Nagyvárosokra jellemző sokszínűség. A befogadott és a nálunk született gyerekek számára teljesen hétköznapi dolog ez a sokféleség. Jó, mi?

Bankole és én is feketék vagyunk, nálunk az életkori különbség okoz kavarodást. Mindig az apámnak hiszik, aztán ha kijavítja a tévedésüket, kacsintgatnak, összeráncolják a homlokukat, vagy bazsalyognak. A Makkban sem biztos, hogy megértenek minket, de legalább elfogadnak.

– Én jól érzem itt magam – válaszoltam. – A telek a tiéd. A közösség a miénk. Jó dolog épül itt a munkánk által, a Földmag irányítása alatt. Szépen fog növekedni, terjedni. Gondunk lesz rá. De egyelőre semmink nincs azokban a falvakban.

– Pedig lehetne – kontrázott Bankole. – El sem tudod képzelni, mennyire megbecsülnek egy orvost egy elszigetelt közösségben.

– Hogyne tudnám. Mi is nagyon megbecsülünk.

Felém fordult.

– Jobban, mint egy lakókocsit?

– Hülye – húztam el a számat. – Kenegesselek hájjal? Jó. Vedd úgy, hogy megkenegettelek. Tudod, hogy sokan köszönhetjük neked az életünket… beleértve engem is.

Gondolkodóba esett.

– Egészséges, fiatal emberek alkotják a közösségünket – mondta végül. – A Dovetree-birtokról érkezett nőt nem számolva még a legújabb tagok is csupán megsebesültek, de egyikük sem betegeskedett. És nem élnek köztünk idősek. – Elvigyorodott. – Csak én. Katrina Dovetree az egyetlen krónikus beteg a szívproblémájával. Még veszélyeztetett terhesünk vagy bélférges gyerekünk sincs. Majdnem az összes közeli kisvárosnak nagyobb szüksége van orvosra.

– Nekik jó bármilyen orvos. Nekünk te kellesz. Pláne, hogy most is jól megvannak.

– De mondom, ez nem lesz mindig így.

– Nem érdekel. – Hozzá simultam. – Te ide tartozol. Eszedbe ne jusson elmenni!

– Pedig most amúgy is csak az agyam pörög. Védett helyen szeretném tudni magunkat… téged pedig akkor is, ha én már nem leszek.