Fordította

Ács Eleonóra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Spanish Promise

Copyright © Karen Swan 2019

All rights reserved

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

Borítóképek © Woman/Getty images; Background/Shutterstock

borító design © Pan Macmillan Art Department

ISBN 978 963 568 247 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Trishnek, szeretettel és hálával
a gyönyörű kilátásért, amelyet neked köszönhetően e könyv írása közben élvezhettem

„Az igazi katona nem azért harcol, mert gyűlöli azt, ami

előtte van, hanem mert szereti azt, ami mögötte van.”

Gilbert K. Chesterton

Prológus

Madrid, 1937. március

A férfi izzó, fekete szemmel nézett rá, keze forrón az övére fonódott, ahogy ott álltak, összekapaszkodva. Egyetlen gyertya pislákolt csupán, halvány, aranyszín fénybe vonva az arcukat; ennél többet nem kockáztathattak, mert féltek, hogy az utcáról meglátják őket.

– …a rám ruházott hatalomnál fogva mostantól házastársaknak nyilvánítalak benneteket.

Boldog mosoly ragyogott fel a nő arcán. Hát megtörtént? Egymáséi lettek? A férfi odalépett hozzá, két tenyerébe fogta az arcát, és úgy nézett rá, mint egy mennyei ajándékra.

– Örökké szeretni és védelmezni foglak – ígérte csendes hévvel.

– Én is téged.

A férfi megcsókolta, és ajkának gyengéd érintésétől felocsúdott, mintha megnyomtak volna rajta egy gombot. Többé nem kellett félnie. Még csak három napja voltak együtt, de már most tudta, hogy vele együtt bármivel szembe tud nézni. Szerelmük erősebb volt minden háborúnál, és most, ha felnézett az égre, nem bombáktól tartott, hanem a madarak röptét követte, a szivárványt csodálta, vagy hullócsillagot keresett, hogy kívánjon valamit.

Hirtelen zajt hallottak, fémnek ütköző fém hangját, mint amikor kattan egy zár. Mindhárman összerezzentek.

– Mi volt ez? – suttogta a pap, és körbenézett.

Senki sem felelt, mindannyian a futó lábak eltéveszthetetlen neszére füleltek; majdnem csend volt, de mégsem egészen. A két férfi ösztönösen közrefogta, miközben tekintetük az ablakokat fürkészte fényeket, köteleket, rakétákat keresve. Előhúzták az övükbe dugott fegyverüket, kibiztosították, és előreszegezve körbepásztázták vele a kápolnát. Manapság mindenki katona volt – a fűszeres, az asztalos, a lakatos, a pap.

Vártak, ám továbbra is csend volt. Elmúlt volna a veszély? Olyan nehéz volt elhinni, hogy csupán egy gyerek játszadozott?

Igen.

– Erre, gyorsan – suttogta az újdonsült férje, és a csuklóját megragadva a templomhajó hátsó része felé húzta, olyan gyorsan, hogy alig érte a lába a földet. – Bújj a kórus mögé – mondta, durván betolva a hatalmas, faragott mahagóniépítmény mögé; az előző pillanat gyengédsége semmivé lett a háború közepette. Bebújt a masszív paraván mögé, miközben a férfi, fegyverét szilárdan előreszegezve, visszaosont az oltárhoz. Ő nem akarta, hogy otthagyja, de emlékeztette magát, hogy a férfi olyan ügyesen lopakodik, akár egy macska, könnyű és biztos léptekkel. Elöntötte az adrenalin, alig kapott levegőt; minden erejével igyekezett uralkodni magán, csukott szemmel próbálta nem elképzelni a kápolna körül ólálkodó veszélyt.

Tessék! Hirtelen kinyitotta a szemét, ahogy meghallotta az aprócska zajt – egy fegyver kakasának a kattanását. Vadul körbenézett, és elsápadt, amikor meglátta a keleti ajtót. Azt hitte, bereteszelték – szándékukban is állt befelé jövet, ám a nagy sietségben a retesz nyelve éppen csak elért a hüvelyig.

Kiugrott a fedezékből, és elkezdett rohanni, még arra sem volt ideje, hogy összegörnyedjen. A rémülete együtt nőtt a sebességével, látva, hogy a keskeny ajtórés egyre szélesedik. Kinyílik…

– Nem!

A sikolya repítette előre, és már majdnem elérte az ajtót, ám amikor előrevetette magát, az hirtelen kivágódott. Érezte, hogy repül, és mellette egy lövés süvített a levegőben. De sikerült megpillantania a férfi arcát, és egyetlen gondolat formálódott meg agyában, mielőtt elsötétült előtte a világ.

– Te vagy az.

Első fejezet

London, Canary Wharf, 2018. július 9.

– Uraim, Ms. Fairfax, akadt némi problémánk.

Charlotte figyelte, ahogy a bank elnöke belép a szobába; léptei zaját elnyelte a plüss-szőnyeg. Elfoglalta a helyét az asztalfőn, és végignézett a hosszú, egyenetlen diófa asztalnál ülő a vezetőségen. Charlotte elképzelte, hogy úgy érezheti magát, akár egy vásári tükörlabirintusban: végestelen-végig egyforma tengerészkék öltönyök, hátul és oldalt rövidre vágott frizurák, széttárt combok, széles kezek az asztalon. Egyedül ő törte meg ezt a mintát – Chanel szalaggal lófarokba kötött hosszú, sötét haj, diszkréten lakkozott körmök, keskeny váll, szürkésbarna ruha.

– Carlos Mendoza.

Ezt a nevet még ő is ismerte. Nem kellett a cég alkalmazottjának lennie ahhoz, hogy tudja, Mendoza a legfontosabb ügyfeleik közé tartozik, ami sokat jelent még egy olyan privát banknál is, amelynek kizárólag rendkívül tehetős magánemberek a kliensei. A család a spanyol arisztokráciához tartozott, egy-két hercegi ranggal, és hatalmas birtokokkal Andalúziában. A vagyonukat generációkkal korábban harci bikák tenyésztésével szerezték, majd tevékenységüket az évek alatt nagyüzemi gyümölcstermesztéssel, ingatlanbefektetésekkel és legutóbb az orvostechnológiával bővítették. Charlotte néhány hónappal korábban egy pénzügyi lapban olvasott egy cikket róluk, és úgy emlékezett, hogy a vagyonuk hétszázötvenmillió font körül lehet.

– Az imént hívott fel a fia, Mateo. Sajnos az öregfiú a végét járja. Hasnyálmirigyrák, végstádium.

A bankelnök csettintett a nyelvével, ami bizonnyal a sajnálkozását volt hivatott kifejezni, ám Charlotte kihallotta belőle azt is, hogy a kliens haldoklása valamiféle kellemetlenséget jelent a számukra.

Hugh Farrer leült, és rájuk nézett. Alig ötvennégy évesen ő volt a bank eddigi legfiatalabb és legkíméletlenebb elnöke. A főnöksége huszonnyolc hónapja alatt a nyereség harmadával nőtt, ám ennek megvolt az ára: huszonegy százalékkal csökkentette a dolgozók létszámát, bezárta négy európai fiókirodájukat, a műveleteket pedig a londoni központba összpontosította.

– Az orvosok szerint egy hónapja van hátra, legfeljebb hat hete, vagyis nincs sok időnk.

Időnk? Charlotte látta, ahogy a szavak hallatán a sorban ülők kissé megmerevednek, egyszerre, mintha egy közös gyeplő irányította volna őket. Oldalra billentette a fejét, figyelt, várt.

Farrer bosszúsan sóhajtott.

– Péntek este Carlos kisebb szélütést kapott. Jelenleg kórházban ápolják, és úgy tudom, még mindig nincs eszméleténél. Óvatos optimizmussal úgy vélik, hogy ebből felépül – legalábbis valamilyen mértékben. Azonban e válság kapcsán, amikor Mateo – ahogy az mindig is szokás volt a családban – átvette apjától a cégjegyzési jogosultságot, megtudta, hogy Carlos dokumentumokat készített elő, amelyekben a teljes vagyonát egy bizonyos Marina Quincynek adományozza.

Farrer hagyta a nevet a levegőben lógni, miközben sorra szemügyre vette mindegyikőjüket, mint egy zongorista, aki végigfuttatja ujjait az elefántcsont billentyűkön. Marina Quincy. Marina Quincy. Ám ezt a nevet nem lehetett egyértelműen a pénzvilághoz kötni – nem Rockefeller vagy Rothschild, Spencer vagy Goldsmith volt. Nem Valaki, nem egy olyan név, amelyet azonnal fel kellett volna ismerniük. Nem villantak fel a fejekben a zöld lámpák, jelezve, hogy vették az adást.

– Mateo még sosem hallott róla. Várjuk a részletes jelentést, jelenleg csak annyit tudunk, hogy negyvenöt éves és egy madridi kávézóban dolgozik – tette hozzá Farrer.

Negyvenöt?

Charlotte a homlokát ráncolta. Ha jól emlékezett, Carlos Mendoza öreg ember volt, a kilencvenes évei végét taposta.

– Nem lehet a törvénytelen lánya? – vetette fel valaki mögötte.

Farrer alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Mateo szerint az apján a harmincas évei végén vazektómiát végeztek, és amennyire tudja, a műtét sikeres volt.

– Akkor a nő a szeretője – jelentette ki a rá jellemző nyíltsággal a Charlotte mellett ülő Dan Milton. A feltételezés egyértelmű volt, Miltonról pedig ugyanezt lehetett elmondani. Harmincegy évesen, Európa privát banki tevékenységének vezetőjeként, nem tudta megkülönböztetni az eufemizmust az embóliától. Chicagóban született, a Harvardon szerzett üzleti és az INSEAD-en mesterszakos diplomát, nyolc hónappal korábban csatlakozott a londoni csapathoz, és a nyers vezetői stílusának utórengései még mindig éreztették hatásukat az irodában.

Farrer tekintetét a védencére szegezte, ami mindig zavarba ejtő élményt nyújtott. Annyira szőke volt, hogy szinte már albínónak tűnt, a szempillái és szemöldöke pedig olyan fehér, mintha kiszőkítette volna, amivel egészen halszerű benyomást keltett. Amikor egyszer együtt utaztak a liftben, Milton azt mondta Charlotte-nak, hogy olyan érzés, mintha egy pisztránggal szemezne.

– Mateo Mendoza állítja, hogy az apja összes szeretőjével találkozott. Ráállított az ügyre egy nyomozót, aki épp most dolgozik a profilján, ahogy mondani szokták, de valami több kell hogy legyen ebben a nőben. Haldokló öregemberek nem adják csak úgy oda a vagyonukat egy dögös nőnek, bármennyire odavannak is érte.

– Nos, ha a nő a szeretője, akkor a családnak nagyon erős érvei vannak, és megtámadhatják az ajándékozást – jelentette ki Milton, magabiztosan összekulcsolva a kezét, éreztetve a tekintélyét. Korábban rövid ideig a madridi csapatot vezette. – A spanyol örökösödési jog erősen védi a közvetlen családot. A felesége automatikusan ötven százalékot kapna, a többit pedig kényszerrészesedés, vagyis legitimas formájában osztanák fel – mondta hangsúlyozottan spanyol kiejtéssel – az elődök és a leszármazottak között. Egyszerűen kizárt, hogy csak úgy a barátnője ölébe zúdítsa az egészet, és megfossza a törvényes családját attól, ami jár neki.

Farrer szinte észrevehetetlen mozdulattal felvonta a szemöldökét.

– Teljesen igazad van, Dan, nem teheti meg – ha hagyatékról van szó.

Milton kissé eltátotta a száját – túl későn vette észre, hogy fennakadt a nyelvészkedésen, az egója kissé elszaladt vele.

– De mint mondtam, ez ajándék. Vagyis donación de bienes – utánozta Ferrer Milton fennhéjázó akcentusát.

Fölényesen elfordította róla a tekintetét, és további javaslatokat várva a kollégáira nézett, ám a teremben csend volt: senki nem akart belelépni valamelyik csapdájába; mindenhol, minden szava alatt aknák lapultak.

Farrer pillantása megkeményedett.

– Magától értetődik, hogy ez mit jelenthet a számunkra. Mendoza az egyik legnagyobb befektetőnk, és mivel szeptemberben lesz a részvényesek közgyűlése, a font pedig jelenleg gyengébb az eurónál, az időzítés nem is lehetne rosszabb. Sajnos Mendozának hatalmában áll, hogy még életében bármit elajándékozzon, márpedig, ha a pénze kikerül a családból… – elhallgatott, és komor pillantást vetett a társaságra. – …akkor lehet, hogy a bankból is kikerül.

Érezhetően nőtt a feszültség a teremben.

– Mindazonáltal előnyt kovácsolhatunk abból, ha Carlos kifut az időből; lehet, hogy nem kell mást tennünk, mint az átadást késleltetnünk ahhoz, hogy ez a probléma megoldódjon.

Charlotte érezte, hogy az undortól megrándul a szeme. Az elnök valóban azt sugallja, hogy Carlos Mendoza mindannyiuknak szívességet tenne azzal, hogy kényelmesen meghal, miközben ők épp csak annyi akadályt gördítenek az útjába, hogy már ne teljesülhessen az utolsó kívánsága…? Ez is csak egy szokásos hétfő reggel volt a bankban, de Charlotte kényelmetlenül feszengett a székén, és örült, hogy ritkán kell ezeken a megbeszéléseken részt vennie. Utána mindig mocskosnak érezte magát.

Farrer most a Charlotte-tól jobbra ülő fickóra, a jogi osztály vezetőjére nézett.

– Paul, azonnal állítsa rá a csapatát az apró betűs részre, keresnünk kell valamit, bármit, amivel az időt húzhatjuk: megállapodások, egyezségek… Ki kell találnunk, hogyan lehet késlelteni a dolgot: ha meghal, mielőtt az adományozásról szóló szerződést aláírnák, akkor a végrendelet marad érvényben.

– Naná – felelte Paul nyersen, de úgy látszott, feldobja a feladat.

Farrer ismét Miltonra nézett.

– Milton, végezzék el a Mendoza-cégek és -vagyon teljes körű vizsgálatát. Abban az esetben, ha nem sikerül blokkolnunk az ügyletet, mit tudunk lezárni és biztosítani? Meg kell néznünk, mit lehet mozgatni, diverzifikálni, eltemetni – most azonnal.

– Rajta vagyok – bólintott Dan.

– Ms. Fairfax.

Charlotte felnézett, és pillantása Farrer rá szegeződő tekintetével találkozott.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan eljött.

– Ez természetes – mormolta.

– A nap végére megkapjuk Mateo Mendozától az információt ennek a nőnek a személyazonosságáról, ami azt jelenti, hogy Madridban van magára szükségem.

A francba.

– Rendben – felelte Charlotte rezzenéstelen arccal. Ez nem fog tetszeni az anyjának.

– Szeretném, ha felvenné vele a kapcsolatot, óvatosan kikérdezné, és elnyerné a bizalmát. Még nem világos, hogy pontosan mit tud – senkinek sem volt tudomása arról, mire készül az öreg. Bár valószínűtlennek tűnik, de lehet, hogy ő sem értesült az ajándékról, ebben az esetben maga se említse, amíg mi itt húzzuk az időt, és többet megtudunk. Másrészt viszont valószínűleg pontosan tudja, hogy mire számíthat, és ott ül, tartva a markát. Akárhogy is, szükségünk van magára, hogy a szemünk és a fülünk legyen ebben a dologban.

Charlotte bólintott. Ez nem a szokásos megbízatás volt. Általában előbb jött a vagyon, aztán a tanácsadás, nem pedig fordítva.

– Ha a legrosszabb bekövetkezik, és Carlos elajándékozza a vagyon nagy részét, ami így kikerül a Mendoza családból, akkor olyan helyzetben kell lennünk, hogy a pénz ettől függetlenül nálunk maradjon. Kerüljön közel ehhez a nőhöz – meg kell bíznia magában, hallgatnia kell magára, hagynia kell, hogy maga irányítsa. Valószínűleg még tájékozatlan lesz a pénzügyekben, és nem akarom, hogy a kollégáink megneszeljék, hogy új örökösnő bukkant fel a színen. – A férfi egyenesen Charlotte-ra szegezte seszínű tekintetét. – Azt akarom, hogy tegye, amit szokott.

– Teremtsek kapcsolatot? – kérdezte a nő, de a kényszeredettség csupán a tekintetében volt tetten érhető.

– Pontosan – bólintott Farrer. – Hozza be az anyahajóra, Charlotte. Háromnegyedmilliárd font elvesztése senkinek az önéletrajzában nem mutat jól.

– Ez fenyegetés volt? – kérdezte Milton, amikor egymás mellett mentek a folyosón.

– Persze.

Milton tétovázott, és Charlotte tudta, hogy mosolyog. Azt is tudta, hogy Milton érdekesnek találja; a férfi hencegő stílusa szöges ellentétben állt az ő csendes magabiztosságával és nyugodt visszafogottságával.

– Elég nyugodtnak tűnsz ahhoz képest, hogy rád hárította annak a felelősségét, hogy a nő nálunk tartsa a befektetést.

– Úgy gondolod, hogy egyedül rám hárította? – Charlotte könnyeden lépkedett, egyenes háttal, felszegett állal. Az emberek odabólintottak neki – nekik –, ahogy elhaladtak mellettük. – Vicces. Én azt hittem, először rajtad kell átgázolnia. Paullal ti vagytok az én… – kérdőn nézett a férfira. – Hogy is hívják az amerikai fociban azt, amikor a faltörő kosokat előrerakják, hogy megvédjék azt a fickót, akinél a labda van?

– Blokkolók.

– Úgy van. Én csak akkor lépek a képbe, ha a jogászok nem találják ki, hogyan blokkolhatnánk az adományozást, amit nem hiszek. És persze mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy te pontosan tudod, hogyan lehet Mendoza mozgósítható vagyonát „rögzíteni”, így ha az adományozás valóban megvalósulna is, kétlem, hogy sok maradna, amit nekem kellene megmentenem.

– Már megint hízelegsz, Charlotte – kuncogott Dan, ahogy az irodájához értek; odakint a Temze lomhán kanyargott a ködös ég alatt. A bársonykanapén egy magas, nyúlánk férfi ült, és lustán lapozgatta az Economist egyik példányát.

– Ó, Lord Finch, elnézését kérem! Elhúzódott a megbeszélés. – Milton négy lépéssel átvágott a szobán, fontos és dinamikus ember képét mutatva, és kinyújtotta húsos kezét. – Örülök, hogy látom, örülök, hogy látom. – Szeme izgatottan csillogott, amiért személyesen ismeri a birodalom egyik főrendjét. – Engedje meg, hogy bemutassam Charlotte Fairfaxet. Már régóta össze akartam hozni magukat, ő a vagyontanácsadónk. Azt hiszem, lenne néhány nagyon időszerű tanácsa az ön számára, tekintettel a… tartásdíjjal kapcsolatos gondjaira.

A magas férfi Charlotte szemébe nézett, majd mosolyogva lehajolt, és könnyedén arcon csókolta.

– Hogy vagy, Lotts, gyönyörűm? Ezer éve nem láttalak. Azt ígérted, hogy meglátogatsz Klostersben.

– Tudom, de végül el sem jutottam oda. Volt egy sürgős munkám.

– Elnézést, ti ismeritek egymást? – kérdezte Milton hitetlenkedve.

– Ó, mi állandóan egymásba botlunk, ugye, Lotts? – mondta Lord Finch, de ugyanebben a pillanatban Charlotte-nak megszólalt a telefonja.

A kijelzőre pillantott.

– Attól tartok, muszáj felvennem. Már vártam ezt a hívást – mondta bocsánatkérő mosollyal, és lábujjhegyre állva búcsúcsókot nyomott a lord arcára. – Ebédeljünk együtt augusztusban. Positanóban leszel?

– Hol máshol lennék, drágám?

Charlotte elnevette magát.

– Rémes vagy. Majd hívlak – ezzel sarkon fordult és távozott. Kifelé menet még látta Milton elképedt arcát.

– Majd tájékoztatlak! – kiáltott utána a férfi, amikor már a folyosón volt.

Charlotte beleegyezőn intett, miközben fogadta a hívást.

– Rosie?

– Szia, Charlotte – hallotta a titkárnője hangját. – Jókor hívlak?

– Persze. – Odament a lifthez, megnyomta a hívógombot, miközben a hatalmas üvegablakon lenézett Londonra. – Épp most végeztem a Steednél. Azt akarják, hogy holnap Madridba utazzam. Átütemeznéd a találkozóimat, és feljuttatnál a reggeli első járatra?

– Naná. Madrid! Te mázlista! Szerezhetsz egy kis színt az esküvő előtt.

– Ja, micsoda szerencse – válaszolta Charlotte vontatottan.

– Nem tűnsz túl lelkesnek.

– Közölnöm kell anyámmal, hogy nem tudok elmenni a holnap esti utolsó ruhapróbára.

– Á. – Rosie nagyon is jól ismerte Charlotte anyját. – De mit számít ez? Megvannak a méreteid.

Charlotte habozott.

– Aha. Igazad van, végül is ez csupán egy exkluzív, egyedi készítésű ruha. Majd improvizálnak.

Rosie felkacagott; nagyon szerette Charlotte száraz humorát.

– Legalább kicsit leveheted a lábad a gázról, amíg odakint vagy. Némi távolság az esküvői előkészületektől talán segít ellazulni.

– Azt mondod, feszült vagyok?

– Azt mondom, hogy a jövő héten férjhez mész, és még nem volt leánybúcsúd, ebéded, de még a fodrászhoz sem mentél el. Csupán néhány napot veszel ki a nászútra…

– Mert mostanában mindkettőnknél őrültekháza van. Majd később, amikor kicsit lenyugodtak a dolgok. Egyébként telefonált már?

– Még nem. Felhívjam?

– Nem, nem szükséges. Majd később keresem. – Stephennel napközben nemigen szoktak csevegni, valamelyikük mindig megbeszélésen volt, de ma este már alig várta, hogy eltölthessen egy nyugodt estét a férfival. Még ha nem kellene másnap Madridba repülnie, mostanában egyik parti érte a másikat, mindenki össze akart jönni egy utolsó bulira a fővárosban, mielőtt ki-ki elindul Provence, Formentera vagy Esmeraldas partjai felé, ahol majd újra találkoznak, hogy ott folytassák, ahol abbahagyták. Charlotte nem tudott kellemesebbet elképzelni egy pizsamában, a kanapén töltött esténél rebarbarás gin-tonikkal és lábmasszázzsal. – Már úton vagyok visszafelé, de át tudnád küldeni Lucy Santos aktáját? Emlékszel, ő Roberto Santos felesége.

– A Chelsea játékosáé.

Megérkezett a lift, Charlotte beszállt.

– Csak volt a Chelsea-é. Most a Real Madridban játszik, emlékszel?

Mintha el tudta volna felejteni. Rosie jól ismerte a főnöke ambícióit. A Chelsea Football Club az egyik legfontosabb ügyfele volt, és Charlotte úgy ismerte meg Lucyt, hogy segített a Santos családnak a letelepedésben, amikor Manchesterből Londonba költöztek. A Real Madridnak természetesen volt saját vagyonkezelő csapata, Lucynak azonban a kedvére volt az a személyes kapcsolat, amelyet Charlotte-tal kialakított, és ragaszkodott hozzá, ezért a férje átigazolási szerződésének egyik feltételeként kikötötte a vele való együttműködést. Hogy a sztárjátékost megszerezhessék, a madridiak készségesen beleegyeztek a család követeléseibe, Charlotte pedig keményen dolgozott azon, hogy segítsen Santoséknak gyorsan berendezkedni, abban a reményben, hogy a spanyol klubot is az ügyfelei közt tudhatja majd.

– Ez jó alkalom lesz a találkozásra. Amikor legutóbb beszéltem vele, még mindig kínlódott: nyelvi akadályok, a sajtó, iskolai gondok… A FaceTime-beszélgetések nem elégségesek; úgy gondolom, proaktívabb támogatásra van szüksége, és ez jó lehetőség lesz arra, hogy kis időt együtt töltsek vele, mielőtt valóban beindul a Mendoza-ügy.

– Mendoza? – Ezt a nevet mindenki ismerte. – Valami baj van?

– Lehetséges – bólintott Charlotte. Nem mindennap fordult elő, hogy egy bank likviditása megkérdőjeleződik. – Figyelj, le kell tennem, a liftben vagyok. Tíz perc múlva visszahívlak.

– Ó… de mi legyen a szombati vacsorával? Addigra visszajössz?

Becsukódott a liftajtó.

– Atyaég, igen, ez egy jó kérdés. Szombat. – Charlotte vágott egy grimaszt. Hogy felejthette el? Az ajkába harapott. Stephen szülei esküvő előtti vacsorát rendeznek a Savoyban a legfontosabb vendégeknek. – Nem, semmi gond, hagyj mindent úgy, ahogy van. Biztos vagyok benne, hogy addigra visszaérek, de ha nem, akkor átrepülök arra az estére, ha szükséges.

– Vagy ők mehetnek át hozzád – viccelődött Rosie, és a hangja kezdett széttöredezni. – Nem nagy ügy.

Charlotte elmosolyodott a gondolatra, hogy a száz legközelebbi barátja mind Madridba utazik a partira.

– Tényleg. Bérelünk egy Jumbót.

Hallotta Rosie nevetését, de közben megszakadt a vonal. Mintha bizony viccelt volna.

– Megjöttem! – kiáltotta. A kulcsait a konzolasztalon álló csecsebecsés tálba dobta, és fülelve megállt, miközben gyorsan felpillantott a lépcsőn, majd be a nappaliba. Semmi. Stephen aktatáskája azonban ott állt a széken, ahová mindig tette, amikor hazajött. – Stephen! Itthon vagyok. És nincs rajtam semmi a kabát alatt! – Charlotte végigment a folyosón, és belépett a konyhába. – Ó, szia, anya.

– Drágám – mosolygott az anyja, és lehajolt, hogy Charlotte könnyebben megpuszilhassa.

– Hol van Stephen?

– Csak lement a pincébe még egy kis pinot-ért.

– Ó. – Charlotte a homlokát ráncolta a felaprított zöldségek és a tálban várakozó osztrigák láttán. – Megfeledkeztem valamiről, amiben megállapodtunk?

– Szó sincs róla. Csak épp hazafelé tartottam a kozmetikustól, és gondoltam, benézek, Stephen pedig megkért, hogy maradjak vacsorára.

– Aha. – Charlotte mosolyt erőltetett az arcára. Ennyit a pizsamában, felhúzott lábakkal töltött estéről. – Ez kedves tőle.

– Emlékeztettem rá, hogy le kell kötnünk a megtévedt barátaidat, akik azt hiszik, hogy az RSVP egy konyak.

Remek. Charlotte töltött magának egy pohár vizet, amíg a borra vártak.

– Milyen volt a kozmetikusnál? Ragyogóan nézel ki.

Az anyja nagyon komolyan vette a szépségápolást, és mindig elsőként jelentkezett minden olyan új kozmetikai eljárásra, amely az évek nyomainak eltüntetésével kecsegtetett. Egykor szőke haja ma már hamvas ezüstszínű volt, de még mindig a negyvenes évei óta kedvelt, göndör bubifrizurája volt, és kék szemében – noha az a szemöldökénél kétségkívül megereszkedett – még mindig volt valami fiatalos csillogás, ami elősegítette, hogy szívesen látott vendég legyen London legelegánsabb vacsorapartijain.

– Egyszerűen csodálatos. Marie keze mindig olyan hűvös, esküszöm, hogy már az érintésétől feszesebb lesz a bőröm – felelte az anyja, miközben könnyedén végigtapogatta az arccsontját.

– Ühüm.

Stephen lépett be, kezében egy üveg Domaine Leroy Musigny Grand Cruvel.

– Á, hát hazajöttél. Késtél – mondta egy szuszra, miközben odalépett Charlotte-hoz. Ő meg akarta csókolni, de a férfi csak egy puszit adott neki; nem volt híve a szeretet nyilvános kimutatásának, különösen nem Charlotte anyja előtt.

– Igen. Volt némi papírmunka, amit el kellett intéznem. – Charlotte figyelte, ahogy a férfi a térde közé szorítva kinyitja a borosüveget. Vászonnadrágot húzott és tiszta inget vett fel, nyakkendő nélkül. Nála ez volt a lazaság maximuma.

– Milyen volt a megbeszélés a Steednél? Farrer mindenkit kirúgott? – Mivel Stephen maga is bróker volt, jól ismerte a pletykákat a bankban uralkodó feszült légkörről.

– Nem. Érdekes volt. – Charlotte figyelte, ahogy a férfi tölt neki. Rettenetesen szomjas volt; hosszú nap állt mögötte. – Madridba kell mennem néhány napra.

– Micsoda? – Stephen keze a borosüveggel megállt a levegőben.

– Mikor? – kérdezte döbbenten az anyja.

– Holnap.

– De a ruhapróba… – tiltakozott az anyja.

– A vacsora – tette hozzá Stephen.

Charlotte ránézett döbbent arcukra, és elszámolt ötig. Néha már azt hitte, hogy ők a jegyespár, ő pedig a csintalan gyerek.

– Semmi baj. Elhalasztom a hétvégére a próbát, amikor is kellő időben visszaérek a vacsorára. Ne aggódjatok. Aligha fogom lekésni a saját esküvői partimat, nem gondoljátok?

Ám ahogy ránéztek, mindkettőjük arckifejezése arról árulkodott, hogy ebben nem egészen biztosak.

– Minden rendben lesz – ismételte meg Charlotte, és ivott egy korty bort, hogy erőt merítsen belőle.

– Nem tudom, miért teszed ki magad ennek – sóhajtott fel az anyja, és csalódott arccal hátradőlt a széken.

– Mármint minek?

– Ennek a stressznek.

– Nem vagyok stresszes.

– De bizony az vagy – ez a rengeteg találkozó, utazgatás meg rohangálás – gesztikulált az anyja kétségbeesetten. – Nem csoda, hogy állandóan olyan feszült vagy.

– Nem vagyok feszült – tiltakozott Charlotte, keze azonban védekezőn az arcához emelkedett, mintha bizonyítékot keresne. Stephenre nézett támogatásért.

– Hogy őszinte legyek, mostanában tényleg nem vigyázol magadra – vonta meg a vállát a férfi. – Fogytál…

– Minden menyasszony fogy néhány kilót az esküvő előtt.

– Emellett szétszórt vagy, és mindig mindenhonnan elkésel.

– Igen. Mert sok a dolgom.

– Olyasmivel vagy elfoglalva, amivel nem kellene – vetette közbe az anyja, mintegy pontot téve a kérdés végére. – Tudom, hogy kedvedre való a gondolat, hogy állásod van, de mostanra már csak megkopott az újdonság fénye, nem? Őszintén, drágám, túlságosan sokat vállalsz. Mielőtt megjöttél, Stephen épp arról beszélt, milyen jó lenne, ha támogatnád őt azzal, hogy többet vagy itthon.

Charlotte dühös pillantást vetett a férfira. Valóban? Stephen azonban jó érzékkel kerülte a tekintetét, és a vacsora elkészítésére összpontosított.

– Én egyszerűen csak azt mondtam, hogy könnyebb lenne az élet, ha nem dolgoznál te is – sietett leszögezni.

– És szerinted akkor mit csináljak? Vásárolgassak? Eljárjak ebédelni? Teniszezni?

– Azzal meg mi a baj? – horkant fel az anyja. – Muszáj mindig ilyen lenézően beszélned a neveltetésedről? Őszintén, Charlotte, néha azt hiszem, hogy titokban szocialista vagy.

Charlotte az anyjára meredt, majd újra a vőlegényére nézett; nehéz volt követni, hogy melyikükkel is vitatkozik valójában. Úgy tűnt, mindkettőjükkel.

– Ez sértő.

– De még mennyire! – bólogatott az anyja, aki egyáltalán nem értette a lényeget.

Charlotte sóhajtott, és újratöltötte a poharát; túl fáradt volt a civakodáshoz.

– Nézd, nem is értem, miről vitázunk – vagy miért. Fontos számomra a munkám, ennyi az egész; keményen megdolgoztam azért, hogy tanácsadóként idáig eljussak. Ez nem pusztán valamiféle szórakozás.

– Szerintem meg inkább arra kellene gondolnod, hogy mi a legjobb Stephen előmenetele szempontjából, és nem a saját karrieredre. Hogy tudnád támogatni, ha halálra dolgozod magad?

– Ez nem igaz.

– Holnap Madridba mész.

Charlotte sóhajtott; az anyja divatheti programja mellett az ő időbeosztása kismiska volt.

– Stephennek semmi baja. Ha egy édes kicsi feleségre vágyna, aki egész nap otthon ül és csak rá vár, akkor nem az én kezemet kérte volna meg. Nem így van, drágám?

Reménykedve nézett a vőlegényére, akinek a figyelmét szemlátomást teljesen lekötötte egy citrom felszeletelése. A férfi üres tekintettel nézett fel.

– Hm? Ó, igen, persze.

Ez volt az egyik jellegzetes nem válasza, az általa választott módszer, amellyel egyszerre értett egyet és mondott ellent. A hadsereg egykori tábornokaként túlélte a tálib orvlövészek támadását és a damaszkuszi aknavetőgránátokat, de még mindig mindent elkövetett, hogy ne kelljen nyíltan szembeszegülnie Charlotte anyjával.

– Megyek, lezuhanyozom, és felveszek valami kényelmesebb ruhát – jelentette ki Charlotte, és ingerült csattanással letette a poharát. – Leszakad a lábam.

– Kérlek, ne maradj sokáig. Muszáj véglegesítenünk a gomblyukakat. Láttad Pip e-mailjét? Katasztrófa történt a Twister-rózsákkal. Úgy tűnik, a liszteske a ludas, micsoda pech! Újra kell terveznünk az egészet. Boglárkákat javasolt – sorolta az anyja a távolodó hátának.

Charlotte erőtlenül intett, és felment a lépcsőn, ahová makacsul követte az anyja csengő hangja. Nagy az ára a boldogságnak.

Madrid

– Úgy érzem, megőrülök. – Lucy Santos csinos, duzzadt ajka keserű vonallá préselődött. – Ebben a házban senki sem beszél angolul. Ő sem – intett fejével a házvezetőnő felé, aki egy gyümölcscentrifugát fényesített. – És ő sem. – A dadus felé biccentett, aki a kertben játszott a négyéves kisfiával. – Rob azt mondta, hogy ez nem számít, hogy jó dolog, mert így Leo rákényszerül, hogy spanyolul beszéljen, de ha valami fontosat kell velük közölnöm, meg kell vele várnom, amíg ő hazajön.

Charlotte a homlokát ráncolta; amikor az imént kiment a mosdóba, tisztán hallotta, hogy a házvezetőnő angolul beszélt a telefonba.

– Először is, rúgd ki a házvezetőnőt, és szerezz egy olyat, aki beszél angolul. Másodszor, elkezdted már a spanyolleckéket, ahogy megbeszéltük?

Lucy felhorkant.

– Nem sokat érek vele. Hola. Qué tal.{1} Ez minden.

– Folytasd csak. Meg fogsz lepődni, mekkora különbséget jelent, hogy képes vagy megérteni másokat és megértetni magad.

Lucy tekintete bosszúsan megvillant.

– Fogadok, hogy te folyékonyan beszélsz spanyolul.

A kijelentésben ítélkezés bújt meg, védekezés, bizonytalanság.

– Gyerekkoromban sokszor jártam itt, ami segített, és az egyetemen elvégeztem egy spanyol kurzust – ismerte el Charlotte.

– Hadd találjam ki: Oxford.

– Cambridge – vonta meg a vállát Charlotte. – De ne hidd, hogy ez bármit is jelent. Hármasom volt.

Lucy szeme felcsillant.

– Komolyan?

– Sajnos, kicsit túltoltam a szórakozást – bólintott Charlotte titokzatos mosollyal.

A beismerés hatására Lucy kissé megnyugodott.

– Nos, ez nyilvánvalóan nem hátráltatott semmiben. Nézz csak magadra: egy puccos magánbank vagyontanácsadója vagy. Ki tudja egyáltalán, hogy létezik ilyesmi!

– Hidd el, amíg van pénz a világon, addig lesznek olyanok is, akiknek szükségük van rám. A pénz olyan, mint a szépség: egyszerre áldás és átok; az emberek azt hiszik, hogy ez a válasz mindenre, pedig ugyanannyi életet tesz tönkre, mint amennyit megment. Bármelyik gazdag ember megmondja neked, hogy a pénz börtön.

– Pontosan – motyogta Lucy az orra alatt. Ahogy összekucorodva ült, szinte elveszett a hatalmas krémszínű bőrkanapén. Aprócska, százötvennégy centis testét az edzőterem tette formássá, a parafa cipősarkak pedig magasabbá, amihez hosszú, melírozott, aranybarna haja még egy centit hozzáadott. Ujján hatalmas akvamarinköves gyűrű csillogott, feszes farmerján pedig annyi volt a hasadás, mintha farkasok támadtak volna rá.

Ám dacára annak, hogy odakint majdnem harmincöt fok volt, egy csésze forró, majdnem narancsszín teát szorongatott, néhány pillanatonként lehajtotta a fejét, hogy kortyoljon egyet, és minden alkalommal elvesztette a gondolatai fonalát. Távolságtartó volt, és szórakozott, halovány mása annak az eleven, izgatott fiatal nőnek, akit Charlotte néhány hónappal korábban Londonban megismert. Akkoriban majd szétvetette a türelmetlenség, hogy itt lehessen, és „végre a napon legyen”.

Ez volt az álom, és papíron a költözés zökkenőmentesen sikerült. A klub hatvanhétmillió font értékben adott el Santos márkájú árucikkeket, amivel máris megtérült a ráfordított összeg majdnem fele, a játékos pedig jól beilleszkedett a csapatba, és az utóbbi kilenc mérkőzésen hét gólt szerzett. A színfalak mögött pedig gondtalan volt az életük: a házat mintha az Architectural Digestből vágták volna ki – modern, csiszolt betonpadló, körbefutó ablakok és cédrusfa burkolat, egy makulátlan úszómedence, amely felett fecskék suhantak. A konyha közepén egy franciaágy méretű rézsziget terpeszkedett, amelyet épp egy másik, halványszürke ruhás szobalány fényesített. Ám mindennek az úrnője csak vergődött. Boldogtalan volt, elszigetelt és megbántott.

A szemközti kanapén ülő Charlotte figyelte, ahogy Lucy a négyéves fiát, Leót nézi, aki a külön az ő számára készült lombházikóban játszott, míg a dadus próbálta lecsalogatni.

– Csinosnak találod? – intett Lucy a fejével a fiatal nő felé.

Charlotte odapillantott.

A dada farmert és fehér pólót viselt, amelynek az elején a Déjà vu felirat díszelgett, hosszú, sötét haját lófarokba fogta. Tornacipő volt rajta, és amennyire Charlotte látta, nem viselt sminket.

– Persze – vonta meg a vállát. – És te?

– Azt hiszem… Úgy értem, nem csúnya.

Charlotte nézte, ahogy Lucy a nőt figyeli.

– Azt gondolod, Roberto csinosnak találja?

Lucy hirtelen visszafordult felé.

– Ezt miért kérdezed?

– Mert úgy éreztem, valami ilyesmi bújik meg a kérdésed mögött. – Charlotte kissé lehajtotta a fejét, és várt. – Így van?

Lucy hallgatott.

– Nemtom – mormogta végül. – Talán.

Újra csend telepedett rájuk, amely láthatatlan, egyre táguló habként töltötte ki a szobát, behatolva minden résbe. Mindketten ismerték a játékosokról keringő történeteket: vagy csalták a feleségüket, vagy titokban melegek voltak; senki sem élhetett csak úgy egyszerűen boldog házasságban.

– Mit gondolsz, hogy sikerült beilleszkednie?

– Robnak?

Charlotte bólintott.

– Rob az Rob. Ő mindenhol otthon érzi magát.

– Neki mégis könnyebb lehet itt, mint neked – például nincsenek nyelvi akadályok.

– A kolumbiai spanyol más, mint amit Spanyolországban beszélnek.

– Igen, de biztosan vannak átfedések és párhuzamok, nem?

– Gondolom, igen.

– Míg neked az is nehézséget okoz, hogy vegyél egy liter tejet.

– Vannak, akik megveszik nekem – vonta meg Lucy a vállát.

– És talán ez is része a problémának – vélte Charlotte.

– Micsoda? Hol van ezzel a probléma?

– Ha egyszer felhagysz azzal, hogy magad csinálj meg apróságokat, a dolgok megváltoznak. Természetesen luxus és kiváltság, ha valakinek van személyzete, mindamellett kockázatos is elszakadni a mindennapi élet alapvető ritmusától – az ember elszigetelődhet. Elidegenedhet. Ezek a kis rutinok szolgálnak szilárd talajul, szükségünk van arra, hogy kapcsolatban maradjunk a túlélési mechanizmusainkkal, még akkor is, ha ez csupán olyan jelentéktelen dolog, mint a tej megvásárlása.

– Ez esélytelen – rázta meg Lucy a fejét. – Nem tudod, milyen itt élni. Otthon is elég nehéz volt bárhová elmenni, de itt tízszer nehezebb. A galáctico{2} itt az isten szinonimája. Az emberek állandóan bámulnak, figyelnek, ítélkeznek, sőt még filmeznek is bennünket. Múlt hétvégén elvittük Leót ebédelni, csak egy hamburgert ettünk, de annyi rajongó jött oda, hogy közös fotót akarnak Robbal, autogramot… Végül el kellett jönnünk. Leo, szegénykém, sírva fakadt.

– El tudom képzelni, milyen nehéz lehet neked. Különösen nehéz lehet hozzászokni ahhoz, hogy az ember többé már nem maradhat észrevétlen, mindenhol felismerik.

– Én sosem fogom megszokni. Leóval mi soha nem kértünk ebből.

– Persze hogy nem. – Charlotte belekortyolt a teájába, és ő is a játszadozó kisfiút figyelte. A munkája nagy része abból állt, hogy csak hallgatta az ügyfeleit, valóban meghallgatta, amit mondtak neki. – És persze ez több szinten is működik, ugye? A nagyközönség, ami véget nem érő bámészkodásával tör be a magánéletedbe, noha ártalmatlan; de ez történik személyes szinten is, amikor új emberekkel találkozol. Tudják, hogy Rob Santos felesége vagy…

– És hogy Rob kilencvenötmillióért írt alá. Látom a csillogást a szemükben, amikor velem beszélnek.

– A nagymell-szindróma – bólintott Charlotte. – Mást nem is látnak.

Lucyból hirtelen kitört a nevetés.

– Igen. A nagymell-szindróma, ez az! Pontosan.

Charlotte elmosolyodott, tudva, hogy a másik nő kacagásában nyoma sincs az örömnek.

– Nehéz lehet eldönteni, kiben bízhatsz: az emberek önmagadért szeretnek, Rob miatt, vagy az életmódod miatt? Ez hihetetlenül nyomasztó érzelmileg. Ráadásul egy zárt közegben élsz, őrökkel és kutyákkal, és okkal – a gazdagságod célponttá tesz –, de végeredményben ezek a magas falak éppúgy bezárnak téged, ahogy kirekesztik a nyilvánosságot. És ez fizikailag elszigetel.

– Igen. – Lucy arca ismét elkomorodott, ahogy körülnézett a tökéletes házban. – De aztán elfog a bűntudat, igaz? Annyi mindenünk van, több, mint amiről valaha is álmodtam. Milyen jogon nyafogok?

– Ha ennyi pénze van, az mélységesen magányossá teheti az embert, Lucy, és te ráadásul fiatal anyaként egy idegen országban élsz, távol az otthonodtól, a családodtól és a barátaidtól, elszigetel a nyelv, nem is beszélve arról, hogy állandóan a sarkadban vannak a lesifotósok. Kit ne nyomasztana mindez?

Lucy bólintott, és látszott, hogy a sírással küszködik.

– A nehézséget az jelenti a számodra, hogy kiszűrd azokat az embereket, akik csak a „melledet nézik”, és megtaláld azokat, akiket más is érdekel benned.

– De hogyan?

– Úgy, hogy olyan dolgokat csinálsz, amik érdekelnek. Előbb az élményt keresd, és majd követik a barátságok. – Lucy értetlenül nézett Charlotte-ra, és ültében kissé előrébb csúszott. – Oké, otthon mi volt a kedvenc elfoglaltságod – mármint, ha Robot nem számoljuk? Mi tett boldoggá?

– Robon kívül? – Úgy tűnt, ez összezavarta Lucyt. – Nem tudom. – Reménytelenül megvonta a vállát. – A vásárlás. A ház rendbetétele. Iszogatás a lányokkal. A szokásos dolgok.

– Valami hobbi?

– Hobbi? – Lucy pisze orra ráncba szaladt. – Olyasmi, mint a kötés?

– Vagy a fotózás. Agyagozás. Nem voltál tagja valamilyen könyvklubnak? Kocogócsapatnak? Virágkötő tanfolyamnak?

Lucy úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Jártam pilatesre – ismerte el. – Pilatesre, HIIT-re, bokszolni. A bokszot nagyon bírom.

– Oké, ez szuper. Idekint is csinálod?

– Naná.

– És hol?

– Hát itt.

Charlotte felvonta a szépen formázott szemöldökét.

– Van a házban edzőtermetek?

– Ühüm.

– Edzővel?

– Persze.

– Szóval csak ketten vagytok? Nem jársz el órákra? Nem találkozol másokkal? Edzés után egy kávé valakivel…

– Ó. – Lucy aprócska alakja újra leeresztett. – Nem.

– És mi van a többi játékos feleségével? Találkoztál valamelyikükkel? Hiszen egy cipőben jártok.

– De ők nem olyanok, mint én. A legtöbbjük azután ment hozzá a pasijához, hogy az híres lett. Mi Robbal azóta vagyunk együtt, hogy bekerült a Manchester United ifiakadémiájára. Mi igazán szeretjük egymást.

– Tudom. Látom rajtatok. Igazi pár vagytok. Igazi család. – Charlotte egy pillanatra elgondolkodott. – Oké, erre válaszolj. Mit gondolsz, mivel foglalkoznál, ha Rob nem lenne profi focista?

Lucy egy pillanatig elgondolkodott.

– Fodrász lennék.

– Oké. És mi lennél, ha dolgoznod kellene, de azt csinálhatnád, amit akarsz?

Ez alkalommal Lucy nem habozott.

– Művész.

– Tényleg? – Charlotte meglepődött, és látta, ahogy az ügyfele zavarba jön, akár egy kisgyerek. – Miféle?

– Portrék. Szeretem az arcokat nézegetni. – Lucy fürkész tekintettel szemügyre vette Charlotte-ot. – Téged szívesen lerajzolnálak.

Charlotte felnevetett; készületlenül érte, hogy a figyelem hirtelen őrá irányul.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy találsz nálam jobb témát is!

– Nem… – Lucy alaposan szemügyre vette; tekintete, akár egy lézerszkenner, pontról pontra letapogatta Charlotte vonásait. – Van valami az arcodban…

Charlotte sosem gondolta, hogy bármi különösebben elbűvölő lenne az arcán: világosbarna szem, formás szemöldök, tetszetős orr, nem túl látványos száj, itt-ott elszórtan szeplők. Egyszerűen csak csinosnak tartotta magát, semmi többnek. Stephen egyszer úgy jellemezte, hogy „rendezett külsejű”.

– Kimerültség? – kérdezte, emlékezve az anyja előző esti szavaira.

– Ugyan! – pukkadt ki a nevetés Lucyból. – Nem, ez… – Tovább tanulmányozta az arcát.

– Micsoda? – tudakolta Charlotte kíváncsian, mégis kissé tartva a választól.

Lucy töprengve összehúzta a szemét.

– Nem tudom, valahogy olyan… szomorú szemed van.

Charlotte-nak az arcára fagyott a mosoly.

– Ó…

– Nem, nem, nem akartalak megbántani vagy ilyesmi – sietett Lucy magyarázkodni. – Csak nem találom rá a megfelelő szót. Ez csupán egy érzés veled kapcsolatban, érted? Vannak emberek, akik olyanok, mintha visszatért lelkek lennének, nem igaz? Úgy érzed, mintha már jártak volna itt korábban. – Kísértetiesen kimeresztette a szemét. – De veled az a helyzet, hogy bármennyire mosolygós vagy, mégis van benned valami… szomorúság. – Összeráncolta az orrát. – Bocs, ne vedd sértésnek. Nem akarlak folyton szomorúnak nevezni. Csak nem jut eszembe a megfelelő szó.

– Nem sértődtem meg – biztosította Charlotte, megőrizve a mosolyát. – De kérlek, ne aggódj miattam. Tényleg tökéletesen boldog vagyok. Valójában nagyon boldog. Egyáltalán nem vagyok szomorú.

Lucy arca felderült, ahogy eszébe jutott valami.

– Ó, istenem, tényleg. Amikor legutóbb Londonban találkoztunk, épp eljegyeztek. – Előrehajolt, és Charlotte kezéért nyúlt. – Hadd lám, milyen gyönyörű gyűrűt kaptál…

Elhalt a hangja, ahogy meglátta Charlotte csupasz gyűrűsujját. Riadtan nézett rá.

– Minden rendben – mosolygott rá Charlotte, látva rémült arcát. – Az ékszerésznél van, bevetetek belőle. Állandóan körbefordult az ujjamon.

– Basszus, hála az égnek! – nevetett Lucy, a mellére szorítva a kezét. – Már azt hittem, rosszat szóltam.

– Ne aggódj, minden rendben van velünk.

Lucy felhorkantott.

– Ezt mondom én is anyámnak, amikor rám csörög. „Minden rendben.” – Hirtelen felnézett. – Tudtad, hogy ez a leggyakoribb hazugság a világon?

Charlotte megrázta a fejét; érezte, hogy a szíve hirtelen ugrik egyet, mint az álmából felriasztott kisgyereké.

– Bizony. Olvastam valahol.

Charlotte arca rezzenéstelen maradt, de lesütötte a szemét. Nem akarta, hogy Lucy meglássa a tekintetét. Mert ha a „minden rendben” hazugság volt, akkor azt kettejük közül csak az egyikük lesz hajlandó beismerni.

{1} Szia. Hogy s mint?

{2} Futballjátékos. (A ford.)