Michael Borchard

Egy nem mindennapi barátság

Michael Borchard

Egy nem mindennapi barátság

David Ben-Gurion

és Konrad Adenauer

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Michael Borchard: Eine unmögliche Freundschaft. David Ben-Gurion und Konrad Adenauer
© 2019 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau

Magyar kiadás:

Michael Borchard: Egy nem mindennapi barátság – David Ben-Gurion és Konrad Adenauer
© MCC Press Kft., Budapest, 2023
© Csősz Róbert, 2023

A borítóhoz felhasznált kép © Benno Wundshammer / bpk

Fordította: Csősz Róbert
Szerkesztette: Tiszóczi Tamás
Lektorálta: Szilágyi Gábor

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-97-5 (print)
ISBN 978-615-6351-98-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Korrektúra: Gángoly Attila és Grim Jolán
Arab nyelvi lektor: Éva Ádám
Héber nyelvi lektor: Besedes Noemi
Borító: Lichtenstein Csilla

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Nagyapám, David Ben-Gurion

Nagyapám, Konrad Adenauer

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Konrad Adenauer és viszonya a zsidósághoz

Adenauer és a cionizmus

Egy „rajnai-katolikus cionista?”

Adenauer, a „fajzsidó”

Náci gyalázkodások

„A jog és az alkotmány nem érvényesek többé”

Adenauer leváltása

Létbizonytalanság az eltávolítás után és a zsidóktól kapott támogatás

„A maga életének így is, úgy is vége”

A Gestapo őrizetében

„Egy őrület, amit Cion-szeretetnek neveznek”

A David Grün nevű cionista

„Lábam a porban, fejem a csillagokban”

Utazás az Ígéret Földjére

„Egy oszmán hazafi”

A zsidó érdekek képviselete

A zsidó légió álma

Ben-Gurion mint katona

„Vlagyimir Hitler”

A revizionisták elleni harc

Nem az én dolgom?

Ben-Gurion és az embermentési kísérletek

„Biztonsági kérdések”

Ben-Gurion és a hadsereg

Az „isteni” Ben-Gurion

A hontalanok gyűjtőtáboraiban rejlő cionista potenciál

Ben-Gurion és Helena Goldblum

Egy meghatározó beszélgetés

Kitekintés: Adolf Eichmann és a holokauszt átértékelésének folyamata

A per

Szembenézés a múlttal

„Izráel”, az Ígéret Földje

Kézzelfogható közelségben

Egy „gyászoló az ünneplők között”

Az Izraelről szőtt álom megvédése

A függetlenségi háború

Ben-Gurion hadvezéri sikerei

Kitekintés: Kreativitás szükség idején

Ben-Gurion-rizs és Adenauer-kenyér

A tömeges bevándorlás és a német segély

Izrael és Adenauer

„Az első közvetlen jel”

„Figyelemre méltó precedens”

Izrael joga a kártalanításra

Izrael és Németország

Az első hivatalos nem hivatalos találkozó

Az amerikai kerülőút

Egy kudarcba fulladt kísérlet

A német nép nevében elkövetett bűntettek

Egy nyilatkozat és a következményei

Egy kulcsfigura

Nahum Goldmann és a kártalanítások

Goldmann és Adenauer

Az első londoni találkozás

A tárgyalások előtt

Politikai csörte a Kneszetben

Miért mondjunk le arról, ami a miénk?

Egy nehéz vita

Begin élet-halál harca

„Adenauer egy gyilkos”

„A lelkiismeret parancsára”

Begin és az Adenauer elleni merénylet

Egy szükségszerű feladat

A támogatók mozgósítása

Kötéltánc a szakadék fölött

A másik Németország narratívája

Egy „felvezető” a megbékélésért

Adenauer és Franz Böhm

Egy „lehetetlen küldetés”

A tárgyalások dilemmái

Abs és Schäffer

A tárgyalások ellenlábasai?

A korlátozott teljesítőképesség

Pusztán rémkép?

Egy „magánjellegű” párizsi kiküldetés

Kiút a válságból

Valakinek állnia is kell a számlát

Fritz Schäffer ellenállása

Egy „különleges és jelentős nap”

Az egyezmény aláírása Luxembourgban

Adenauer

„A világ zsidóságának eszköze” és a „Nyugat bábfigurája”?

Luxembourg záróakkordja

Az egyezmény ratifikálása

Az egyezmény után

A diplomáciai kapcsolatok felvételének kapujában?

Adenauer Németországa

„A neonácizmus álcázása”?

Egy homályban maradó korszakos esemény

Titkos utazás a hóban

„Ő az idősebb”

Egy különleges New York-i csúcstalálkozó

Ben-Gurion a tárgyra tér

Egy „etikus” ajánlat

Most a világpolitikáról van szó

Hogyan tekint a két államférfi a világra?

Ami lemaradt a listáról

A németországi antiszemitizmus

Félelem a következményektől?

Németország és a diplomáciai kapcsolatok

Az Eichmann-per és a Globke-ügy

Fenyegetés a kapcsolatokra nézve?

„Nácijaink Egyiptomban”

Súlyos válság fenyeget a kapcsolatokban

Beteg és kimerült

Ben-Gurion és a lemondás

Újabb találkozó Adenauerrel?

Ben-Gurion sikertelen kísérlete

A kapcsolatok felvétele?

Utolsó kísérlet a megbékélés megkoronázására

Erhard átveszi az irányítást

A diplomáciai kapcsolatok felvétele

Adenauer, Ben-Gurion és a hatalom

A pátriárkák utóvédharcai

Különleges meghívás Izraelből

Egy nehéz időszak után

Jeruzsálemi utazás

Vegyes érzelmekkel

Díszdoktori cím „Izrael igaz barátjának”

Adenauer Rehovotban

„Holnap elutazom”

Botrány és „szörnyű patália” Jeruzsálemben

„Életem egyik legszebb pillanata”

Adenauer Izraelben

„Izrael a kultúra életfája”

Adenauer baráti gesztusai Izraelben

Adenauer a Jad Vasemben

„Ez azért eléggé megrázott”

„Kölni csevej Izraelben”

Egy különleges találkozás

A második és egyben utolsó találkozás

Adenauer a kibucban Ben-Gurionnál

Adenauer és Ben-Gurion

Menedékhelyek: távol a politikától

„Teljesen a régi”

Az izraeli út fogadtatása

„Ezen nincs mit sírni”

A pátriárkák indulása az örökkévalóság felé

Kitekintés: Barátság államférfiak között

Pusztán illúzió?

„Ne csináljatok semmi butaságot, amíg halott vagyok”

A barátság kihatásai

Az újraegyesítés utáni nagy Németország

Fenyegetés Izrael számára?

A katonai segély mint népszerűség-fokozó eszköz

Izrael és a német tengeralattjárók

Lesznek-e valaha normális kapcsolatok?

Legyenek többek annál!

Források és irodalom

Névmutató

Jegyzetek

Nagyapám,
David Ben-Gurion

Nagyapám valóra váltotta az álmát, amely egyben több millió zsidó ember álma is volt: megalapította Izrael államot! Ez a történelmi jelentőségű esemény az akkori nehéz körülmények között valóságos csodának számított. „Aki nem hisz a csodákban, az nem realista”, mondta egyszer. David Ben-Gurion realista volt. Nagy akaraterővel rendelkezett, és többnyire elérte, amit akart. Ez elengedhetetlen volt ahhoz, hogy megvalósíthassa azt az álmot, amelyért már Herzl Tivadar is oly szenvedélyesen küzdött. A „csodás” államalapítással azonban a gondok nem oldódtak meg. Éppen ellenkezőleg; a kemény küzdelemben kiharcolt vívmányok megőrzése mellett a fenyegetett új állam és az ott lakók védelme olyan hatalmas kihívást jelentett, amellyel alapvetően mind a mai napig nem sikerült teljesen megbirkózni.

A nagyapám tudta, hogy a csodát nem szabad várni, hanem minden erőnkkel segíteni és sürgetni kell. Ez a felismerés tette képessé arra, hogy elgondolja az elgondolhatatlant, amibe az is beletartozott, hogy szóba álljon azzal a néppel, amely elképzelhetetlen szenvedést és nem csillapodó fájdalmat okozott a zsidó népnek: Németországgal! David Ben-Gurion sohasem csupán pragmatikus vagy reálpolitikai, hanem mindig morális megfontolásból cselekedett: nem tudott belenyugodni abba, hogy a gyilkosok népe egyúttal a meggyilkoltak örökösévé is váljon. Fontos volt számára, hogy az elrabolt tulajdonnak legalább egy töredékéért fizessenek kártalanítást. De azt sem tudta tétlenül nézni, hogy a tettesek fiai és lányai maguk is áldozatokká váljanak, amennyiben szüleik tetteiért közvetlenül őket teszik felelőssé, miközben egyáltalán nem tehetnek róla. Elismerésre méltó magatartásról van szó, amellyel évekkel megelőzte a honfitársait, és amelyet alig néhány évvel a soá után érthető módon igen heves ellenállással szemben kellett kialakítania. Sikerült meggyőznie az országát, hogy át kell lépni azt a mély és szinte áthidalhatatlan szakadékot, amelyet a németek okoztak a tetteikkel, és kezet kell nyújtani nekik – ez az államalapítás mellett örökre az ő különleges érdeme marad.

A Németország és Izrael közötti kapcsolatnak – amely sosem lesz szokványos, napjainkban azonban olyan bensőséges, szívélyes és bizalmas jellegű, amilyennek nagyapám életében aligha lehetett elképzelni –, ő tette le az alapkövét a politikájával. Erre nem lett volna lehetőség, ha Konrad Adenauer személyében nem talált volna egy olyan partnert, aki a jövőkép, a kreativitás, az érdekérvényesítési képesség és a morális integritás terén is hozzá hasonló értékekkel rendelkezik. A közös fényképeik – a New York-i találkozójukon, majd a kancellár izraeli látogatásán a Szde Boker kibucban készült fotók – nagyon jól mutatják, mennyire szívélyes, őszinte és bizalmas viszony alakult ki nagyapám és a német szövetségi kancellár közt. A két férfi közötti különleges kapcsolatot jelképezi az az esemény, hogy Konrad Adenauer meglátogatta a nagyapámat és Paulát, a nagyanyámat a Negev sivatagban, azon a kis településen, amely oly sokat jelentett a nagyapámnak, és ahol eseménydús élete alkonyát töltötte.

A családunkat mindig meglepte, hogy a külső különbségek ellenére mennyire hasonlított egymásra ez a két férfi. Mindkettejüknek átlagon felüli kreativitásra és vezetési készségekre volt szükségük azokban a helyzetekben, amelyekben szó szerint mindent újra kellett kezdeni. Az államalapítás óriási kihívásaival mindkettőjüknek meglehetősen idős korukban kellett szembenézni, amikor mások már régen a jól megérdemelt nyugdíjas éveiket töltik. Mindketten realisták voltak, pragmatikusan gondolkoztak, nagyon tiszta és világos értékrenddel bírtak.

A Németországból kapott segítség nélkül csak nagyon nehezen vagy talán egyáltalán nem is sikerült volna felépíteni Izraelt és biztosítani az állam létezését. Kétségtelen, hogy egy Konrad Adenauer formátumú reálpolitikus a saját érdekeit is összekapcsolta az Izrael-politikájával, Németországot ugyanis a szélesebb európai és nemzetközi közvélemény előtt is vissza kellett vezetnie a megbecsült nemzetek körébe. Konrad Adenauer esetében azonban – és emiatt a nagyapám mélységesen csodálta – világosan látszott, hogy morális kötelezettségének tekinti, hogy legalább bizonyos mértékű kárpótlást fizessenek Izraelnek, és jóvátegyék mindazt, amit valójában sohasem lehet jóvátenni. Hogy mennyire ezek az erkölcsi megfontolások vezették Adenauert, az abból is látható, hogy politikailag mindig többet valósított meg annál, mint amennyit a tárgyalások során elvártak tőle.

Csodálatra méltó e két államférfinak az a bátorsága is, amellyel járatlan utakra léptek. Mindig komoly erőfeszítést kellett tenniük, hogy a társadalom többségi akaratával szemben támogatást szerezzenek a politikájuknak. Ennek legjellemzőbb példája a kormányaik között megkezdett katonai együttműködés, amely mindkét országban jelentős társadalmi ellenállásba ütközött. Ez a kapcsolat a mai napig a két ország közötti partnerség egyik különösen fontos elemét alkotja. Ugyanez érvényes a tudományos együttműködésre is, amelyet mindketten erőteljesen támogattak. Hogy Izraelnek napjainkban az Európai Unióval közös tudományos és kutatási területei vannak, és hogy mindkét fél nagyban profitál ezekből a kapcsolatokból, az ugyancsak ennek a két úrnak köszönhető.

Nagyon örülök, hogy ez a könyv nemcsak a nagyapám és Konrad Adenauer barátságát próbálja áttekinteni, és nemcsak az életpályáik közötti párhuzamokat kívánja felmutatni, hanem azt a kérdést is felteszi, hogy milyen hatásai vannak a mai napig is ennek a különleges kapcsolatnak. Örömmel gondolok vissza e könyv szerzőjének, a Konrad Adenauer Alapítvány akkori irodavezetőjének arra a felkérésére, hogy az Izraelbe látogató Patrick Adenauerrel, a kancellár unokájával a jeruzsálemi Waldorf Astoria szállodában készítsük el a nagyapáinkról 1960-ban New Yorkban készült fénykép új változatát. Ez több volt puszta „PR-fogásnál”. A beállított fénykép az unokákkal azt jelképezi, hogy a következő nemzedékeknek a politikában és a társadalomban feltétlen kötelességük megőrizni David Ben-Gurion és Konrad Adenauer örökségét, a két állam közeledését minden erővel támogatni kell, a két nép elidegenedését pedig meg kell akadályozni. Mivel e könyv által megrajzolt ív a jelenben is folytatódik, sok olvasót kívánok neki.

Jariv Ben-Eliezer

Konrad Adenauer látogatása barátjánál, David Ben-Gurionnál a Szde Boker kibucban 1966-ban
Fotó © ullstein bild – Sven Simon

Nagyapám,
Konrad Adenauer

Hatszor jártam Izraelben, először a Szent Sír Lovagrend egy csoportjával, kétszer a Konrad Adenauer Alapítvánnyal, egyszer egy kölni baráti társasággal, a résztvevőkkel jó barátságban álló kölni zsidó házaspár, Daniel és Esther Gormanns vezetésével, egyszer a Ludwig Múzeum baráti körével az akkori igazgató, Marc Scheps vezetésével, és egyszer a Gormanns család egyik tagjának zsidó esküvőjén. Ezeken az utakon számos ókori várost, zsidó, keresztény és muzulmán szent helyet, tengerpartot, hegységet, tavat és folyót ismertem meg, és a szívembe zártam őket. Az említett utazásokon kétszer jártam a Szde Boker kibucban, David Ben-Gurion és felesége, Paula utolsó lakhelyén. Megtekintettem a házukat és mindenekelőtt a sírjukat a festői Negev sivatag peremén. És közben messzire eltávolodtam önmagamtól – a múltba és a jövőbe. Ezeket az egyszerű és egyedülálló fekvésű sírokat az örökkévalóság feledhetetlen hangulata lengi körül.

A Ben-Gurion és a nagyapám két találkozásán – 1960. március 14-én a New York-i Waldorf Astoria szállodában és 1966. május 9-én Szde Bokerben – készült ikonikus képek belevésődtek az emlékezetembe, pedig nem is voltam jelen. Az első találkozó idején 15 éves voltam, a második idején már az ötödik félévemet hallgattam a Freiburgi Egyetem jogi karán. Tudatában voltam e találkozók rendkívüli jelentőségének, bár az ott elfogadott megállapodásokról 1960-ban még semmit sem tudtam. Az 1952-es luxembourgi kárpótlási egyezményt azonban már ismertem. Akkor még nem is sejtettem, hogy a nagyapám ellen 1952-ben megkísérelt merénylet mögött az Irgun, vagyis Menahem Begin állt. A kárpótlási egyezmény elfogadását elengedhetetlennek tartottam, és képtelen voltam megérteni, hogyan szavazhattak ellene egyesek a Bundestagban. A nagyapám egyfelől nem volt patetikus ember, nem igazán mutatta ki az érzelmeit, nem volt az a „letérdelős típus”.
i
Másfelől bizonyára nemcsak külpolitikai okokból szorgalmazta ezt az egyezményt, hanem azért is, mert mélységesen meg volt győződve arról, hogy Németországnak anyagilag is tennie kell valamit Izraelért és a zsidóságért. A halottakat már nem lehetett feltámasztani, de az Izraelben élő rokonaikkal, leszármazottaikkal és a képviseletüket ellátó, újonnan alapított Izrael állammal, ahol sok üldözött lelt menedékre, mégis tehettek valami jót, megbánást tanúsíthattak az irányukba, és vezekelhettek. Nem a tettesek, hanem az a nép, amelyhez a tettesek tartoztak. David Ben-Gurion és a nagyapám Nahum Goldmann közvetítésével kötötték meg az egyezményt, méghozzá a saját táboraik és a saját országaik heves tiltakozása mellett. Egy megbékélés bizonytalan első lépesei voltak ezek. Az egyezmény egyik kései és hosszú távú hatása, hogy Németország elsődleges állami érdekének tekinti az Izrael melletti kiállást.

Így nem lehet elég nagyra értékelni a megbékélés és a személyes barátság azon jelét, hogy Ben-Gurion 1967. április 25-én idős kora ellenére is elutazott Bonnba a Bundestag által a nagyapám tiszteletére tartott emlékünnepségre, ahol azután egy fontos zsidó ünnep miatt gyalog tette meg a parlament épületéhez vezető utat. Ez a kép bejárta a világsajtót is. Én magam itt láttam először Ben-Guriont. Addig csak a mozik filmhíradóiból és az újságokból ismertem.

Izrael az 1960-as években igen kedvelt nyári úti céllá vált a kölni iskolások körében. De nem hagyományos értelemben vett nyaralásról volt szó, hanem a kibucokban történő munkavégzésről. A kiutazás előtt a pfalzi Bad Sobernheimban felkészítő táborokat szerveztek, ahol a résztvevők megismerkedhettek Izrael állam lényegével, az ott élőkkel és az életükkel. Az egykori és mostani ismerőseim közül többen is nagy örömmel vállalták és sikeresen teljesítették ezt a feladatot, és visszatérve óriási lelkesedéssel meséltek Izraelről. Közéjük tartozott az egyik kölni unokatestvérem, Bettina Adenauer is, Max Adenauer nagybátyám legidősebb lánya. Max bácsikám, aki 1953 és 1965 között Köln város polgármesteri hivatalának vezetője volt, kifejezetten támogatta Johannes Giesberts, az oktatási osztály 1953 és 1974 közötti vezetőjének csereprogramokkal kapcsolatos terveit. A Keresztény-Zsidó Együttműködési Társaság – amelynek én magam is tagja vagyok – mind a mai napig évente kiosztja a Giesberts–Lewin-díjat. 1961-ben Jeruzsálemben elkezdődött az Eichmann-per, amely mindannyiunkat felkavart. Eichmannt egy kölni ügyvéd, Robert Servatius védte.

Személy szerint nekem nagyon fontos volt, hogy a szűkebb családom ezekben a korai években egy baráti házaspár, Paul Ernst és Thea Bauwens révén megismerkedett a zsidó Willy Gormannsszal és kedves nejével egy nagypénteki vacsorán. A házaspár éppen akkor tért vissza Izraelből Németországba. Willy Gormanns atyai jóbarátunk, Paul Ernst iskolatársa és egyik legjobb barátja volt. Gormannsék fiával és annak feleségével, akikről már említést tettem, azóta is szomszédok és nagyon jó barátok vagyunk.

David Ben-Gurion egyik leszármazottjával jó néhány évvel ezelőtt Sankt Augustinban, a Konrad Adenauer Alapítvány egyik vitafórumán ismerkedtem meg. A rhöndorfi alapítványi épületünk konferenciatermében mindig megtekintjük nagyapám portréját, egy izraeli művész, Pinhasz Litvinovszkij (1894–1985) alkotását. A festmény másolata Köln város tulajdonában van. Ezeket a képeket nagyapám 1963-ban kapta ajándékba.

Nagyapám alapítványunk által gondozott, látogatók számára is nyitott rhöndorfi lakóházának reggelizőszobájában van egy ezüstözött Tóra a tizenkét izraeli törzs jelével és Mózes két törvénytáblájával a borítóján, valamint Nahum Goldmann ajánlásával az egyik előzéklapon az 1952. szeptember 10-én megkötött luxembourgi egyezmény emlékére.

Mivel édesapám, Konrad Adenauer asszisztenseként közreműködtem a nagyapám hagyatékának feldolgozásában és átadásában az előbb említett alapítványnak, munkám jutalmaként kaptam egy albumot, amelyben 1948 és 1955 között kiadott izraeli bélyegek láthatók, és amelyet a mai napig nagy becsben tartok. Az albumot valószínűleg az izraeli kormány ajándékozta a nagyapámnak. Nagyapám izraeli látogatására csak azután kerülhetett sor, hogy a két állam Ludwig Erhard kancellársága alatt felvette egymással a diplomáciai kapcsolatot. Ez a nagyapám idejében még nem történt meg, mivel Németország akkoriban még különösen tekintettel volt az arab országokhoz fűződő diplomáciai kapcsolataira.

Nagyon sokszor hallottam, hogy David Ben-Gurion és a nagyapám New York-i találkozójukon a családjaikról is beszélgettek egymással. A nagyapám ekkor állítólag a következő anekdotát mesélte el a barátjának: egyszer megkérdezte Konrad unokájától, vagyis tőlem, hogy mi lesz majd, ha nagy lesz. Azt feleltem, hogy „Kancellár!”, mire ő azt válaszolta: „De hát nem lehet egyszerre két kancellár.”

Konrad Adenauer

i Utalás arra, hogy Willy Brandt kancellár 1970 végi varsói látogatásakor szimbolikusan letérdelt az 1943-as gettófelkelés emlékművénél. (A lektor)

Köszönetnyilvánítás

E könyv megírásának ötlete 2014 és 2017 között merült fel. Ezekben az években abban az örömben és megtiszteltetésben volt részem, hogy én vezethettem Jeruzsálemben a Konrad Adenauer Alapítvány Izraeli Irodáját. Izraelben az ember akarva-akaratlanul is találkozik az államalapító David Ben-Gurion emlékével. Az „első érintkezés” már a Tel-Avivba érkezésnél megtörténik, amikor a repülőgép leszáll az államalapítóról elnevezett repülőtéren. Aki a német–izraeli kapcsolatok metszéspontjában dolgozik, miként a Konrad Adenauer Alapítvány már majdnem négy évtizede Izraelben, az lépten-nyomon szembesül a német–izraeli kapcsolat legfőbb ikonjával, a Konrad Adenauer és David Ben-Gurion New York-i találkozóján készült fényképpel. Jeruzsálemi tartózkodásom idején ez a kép díszítette a hivatali irodám falát. E két úr kiemelkedő jelenléte és jelenvalósága ébresztette fel bennem azt az igényt, amely egy jelenkortörténészben máskülönben már eleve adva van, hogy valamivel mélyebben utánajárjak a dolgoknak.

Miután visszatértem Izraelből, a barátaim bátorításának hála, a kíváncsiságból megszületett a terv, hogy közelebbről is foglalkozzam a két úr rendkívüli barátságával. Nagy könnyelműen megemlítettem az ötletet Volker Resingnek, a Herder-Verlag főszerkesztőjének. Az ő szelíd unszolásának köszönhetem, hogy az ötletből valóság lett: ezért mindenekelőtt őt illeti a köszönet. A Herder-Verlag másik munkatársának, Patrick Oelzénak is nagyon köszönöm, hogy mások lelkesítésével hozzájárult a projekt megvalósításához, és előremozdította azt. Katrin Pommer és David Bruder a könyv szerkesztőiként nagy türelemmel kísérték végig a munkámat. Mindkettőjüknek hálás köszönettel tartozom a segítségükért.

Ezt a könyvet, amely a tudományos esszé formáját öltötte, a Konrad Adenauer Alapítvány Tudományos Szolgálati Főosztályának és a Kereszténydemokrata Politikai Levéltárnak a vezetőjeként vetettem papírra, ügyelve arra, hogy e munka ne befolyásolja az egyéb munkahelyi feladataimat. Tevékenységem mégis sok türelmet követelt a főosztályon dolgozó munkatársaimtól, akiknek hálásan köszönöm a megértését. Természetesen az alapítvány levéltára és könyvtára is nagy segítséget jelentett számomra. Mindazon munkatársaim képviseletében, akik fáradhatatlanul elláttak hasznos anyagokkal, forrásutalásokkal és különféle szerkesztőségi anyagokkal, hadd mondjak most köszönetet a levéltár írásos gyűjteményét vezető Michael Hansmann-nak, valamint a levéltár könyvtárát vezető Wolfgang Tischnernek. Utóbbi szélesre tárta előttem a könyvtár kapuit, és ugyanúgy jó tanácsokkal és értékes megjegyzésekkel segítette a munkámat, miként azt köszönetet érdemlő módon Matthias Oppermann is tette. Külön dicséretet érdemel Rita Anna Tüpper és Markus Lingen, amiért olyan nagy odaadással olvasták a kéziratot. Köszönet illeti továbbá Marie-Lisa Nolteniust a képekkel kapcsolatos segítségéért és Christine Brunzelt a könyvek beszerzéséért.

Hatalmas köszönet illeti két jeruzsálemi munkatársamat, Doron Giladot, aki az izraeli források megtalálásában és lefordításában nyújtott nagy segítséget számomra, valamint Palina Kedemet, aki a Ben-Gurion családdal tartotta a kapcsolatot. A Ben-Gurion és Adenauer családoknak és különösen Jariv Ben-Eliezernek és Konrad Adenauernek, a pátriárkák unokáinak külön köszönöm, hogy egy-egy köszöntő előszó formájában támogatták ezt a projektet. Hálásan köszönöm továbbá Corinna Franz és csapata támogatását, akik a rhöndorfi Konrad Adenauer-emlékház képviseletében segítették e könyv elkészítését.

Hálás köszönet illeti továbbá a kiváló izraeli történészt, Tom Szegevet is, aki nemcsak monumentális Ben-Gurion-életrajzával inspirált, hanem 2018 nyarán, egy Izrael fennállásának 70 éves évfordulója alkalmával tartott rendezvényen értékes javaslatokkal is segítette e könyv megírását.

És végül nagy és különösen szívből jövő hálával tartozom a családomnak, szeretett feleségemnek, Inesnek és a gyermekeinknek. Nem volt könnyű elviselniük, hogy apjuk, aki egyébként is olyan sokat van távol a munkája miatt, most még az értékes hétvégéket is e könyv megírására áldozta, és egy közepes méretű könyvtárral együtt bevette magát a nappaliba.

Ezt a könyvet három gyermekemnek, Floriannak, Johannesnek és Charlotténak ajánlom, és remélem, hogy alkalmat nyújt majd nekik, hogy emlékezzenek Jeruzsálemben töltött éveikre. Ugyanakkor azoknak a munkatársaimnak is ajánlom e könyvet, akik a Konrad Adenauer Alapítvány Izraeli Irodájában együtt dolgoztak velem (ábécérendben): Annának, Annikának, Cathinek, Daliahnak, Doronnak, Evának, Evelynnek, Hildegardnak, Joachimnak, Katherinának, Lizának, Oshratnak, Palinának, Stasnak, Stefannak és végül, de nem utolsósorban Susinak. Nagy öröm és nagy megtiszteltetés volt nekem, hogy ebben a lenyűgöző országban, amely ezekben az években még fontosabbá vált számomra, együtt dolgozhattam veletek. Sohasem foglak elfelejteni benneteket és a közös céljainkat.

Michael Borchard

Bevezetés

Az idők folyamán a német–izraeli kapcsolatok színpadán számos – gyakran ellentétes előjelű – „előadást” nézhetett végig a közönség. Ennek a kezdetben igencsak problémás „érdekházasságnak” az első látható jelenete 1952-ben játszódott a luxemburgi főváros városházájának hatalmas asztalánál, amelynél máskor házasságokat kötöttek, és szerelemből született frigyeket ünnepeltek. A két delegáció találkozásánál ugyanakkor a szerelem volt a legkevésbé jellemző érzelem. Igen hűvös volt a hangulat, ahogy arra alig hét évvel az emberiesség elleni német bűntettek után egyértelműen számítani is lehetett. A tárgyalófelek az óvatos – és a renoméjukat féltő – szereplés és az elkerülhetetlen érzelmi töltöttség között ingadoztak. Dan Diner német-izraeli történész a roppant találó „rituális távolságtartás”[1] kifejezéssel jellemezte a helyzetet. Mindkét fél szerepet játszott, egyszerre az izraeli és a német „közönségnek”, amely kétkedve és megilletődötten nézte a színpadon játszódó „darabot”.

Az egyezmény aláírásánál – amelynek már a neve is („kárpótlási egyezmény”) valami olyasmit ír le, ami a zsidó és az izraeli közvélemény szempontjából ebben a korai időpontban elképzelhetetlennek, sőt képtelenségnek tűnt – nem hangzottak el beszédek, és a kölcsönös bizalom legapróbb jelei sem mutatkoztak: az asztal egyik oldalán Konrad Adenauer német szövetségi kancellár és külügyminiszter, a másikon izraeli hivatali kollégája, Mose Sarett ült – „remegő ajkakkal”[2] és „holtsápadtan”[3], amint azt a zsidó származású német szociáldemokrata képviselő, Jakob Altmaier a saját megilletődöttségét is alig palástolva írta. És halálos csöndben.

Teljesen másképp zajlott a „színjáték” második felvonása 1960 márciusában, alig nyolc évvel később, a New York-i Central Parktól délre, az egykor német kivándorlók által alapított nagy múltú Waldorf Astoria szálloda 35. emeletén. Ekkor készült az a fotó, amely a mai napig a német–izraeli közeledés ikonikus képének számít. Izrael és a Német Szövetségi Köztársaság
ii
alapító atyái, David Ben-Gurion és Konrad Adenauer, az egyik 73, a másik 84 éves, oldott, sőt, jól láthatóan szívélyes hangulatban találkoztak egymással, nyoma sem volt köztük a tüntető távolságtartásnak: mindketten mosolyognak, az izraeli pátriárka a német kancellár karjára teszi a kezét. A kép üzenete a tájékozatlan megfigyelő számára is nyilvánvaló: két olyan ember találkozik, akik között szemlátomást működik a kémia, és akik harmóniában vannak önmagukkal. „Vélhetően nincs a megbékélésnek nagyobb szimbolikus erővel bíró képe, mint amelyen az áldozatok és a tettesek nemzeteinek képviselői barátságosan kezet ráznak egymással”,[4] értékelte találóan a jelenetet a judaizmuskutató Michael Brenner. Ez a kép azért szúr szemet, mert a normalitás benyomását kelti ott, ahol annak még nemigen volna helye.

Az 1966-os harmadik felvonás – amely a két idős úr második és egyben utolsó személyes találkozása volt – megint egészen más képet mutat: két férfit látunk, akik a leveleikben és az ősatyák földjén történt találkozásuk során is „barátomnak” szólították egymást. Közösen eltöltött órák a Szde Boker kibucban, a forró sivatagban. Szívélyes ölelés üdvözlésként. Az alacsony és a magas férfiú, akik nyilvánvalóan örülnek az újbóli találkozásnak. Mosolygó idős urak a megterített, fehér abroszos ebédlőasztalnál, egy üveg borral. A faházikó ablakán bekukucskáló kíváncsiskodók, egy pillanatra mindenki látni szeretné a híres díszvendéget. Tolakodó, falkába verődött, életük fényképében reménykedő fotósok, akik kis híján tönkreteszik a remek hangulatot, és akiket Paula Ben-Gurion, a vendéglátó felesége csak nagy üggyel-bajjal tud kordában tartani.

Mind a három esemény a német–izraeli kapcsolat pozitív szimbólumává lett, különösen a két államférfi első találkozója az amerikai nagyvárosban: egyetlenegy tanulmány, könyv vagy újságcikk sem jelenhet meg e témában a híres, előkelő New York-i szállodában készült fénykép nélkül. Mi sem tudtunk ellenállni a kísértésnek. A fénykép azért fejthetett ki ekkora hatást, mert a szívélyesség, amellyel a két államférfi viselkedett egymással, felért egy kisebb csodával: és ez esetben kivételesen nem arra a csodára gondolok, hogy egy német és egy izraeli államférfi alig néhány évvel a soá után ennyire szívélyesek tudtak lenni egymással, és hogy ebből az évek-évtizedek során a népeik között is különleges kapcsolat, sőt barátság alakult ki.

Nem, a csoda, amire gondolok, a két pátriárka személyes „kompatibilitásának” a csodája: Hogyan lehetséges az, hogy két ember, akik annyira különbözőek, annyira más életutat jártak be, annyira eltérő vérmérsékletűek, annyira mások a prioritásaik és a látásmódjuk, ilyen rövid idő alatt mégis ilyen látványosan közel kerülnek egymáshoz? Hogyan lehetséges az, hogy a katolikus konzervatív, Rajna-vidéki politikus és a szocialista, zsidó, szkeptikus és cionista David Ben-Gurion ilyen jól megértik egymást? Hogyan lehetséges, hogy ez a két ember pusztán két személyes találkozás alatt olyan mércét állított fel, amely a mai napig ilyen nagy hatással van a két ország kapcsolataira?

Minden kérdések legfontosabbika azonban nyilvánvalóan mégiscsak az: Hogyan volt lehetséges az emberiség történetének legfelfoghatatlanabb bűntette, a soá után, hogy az államaikat képviselve ennyire harmonikus légkörben zajlottak a találkozásaik, hogyan sikerülhetett a saját országaikban is megmutatkozó hatalmas ellenállás dacára ilyen mély és ilyen tartós bizalmas kapcsolatot létesíteniük? Több mint hatmillió zsidó ember iparszerűen végrehajtott meggyilkolása után alig húsz évvel hogyan lehet megértetni az emberekkel, hogy milyen fontos a két állam közeledése, egy olyan országban, amelynek az útlevelében még sokáig ott szerepelt a „Németország kivételével”[5] megjegyzés?

Konrad Adenauerről és David Ben-Gurionról, miként a német–izraeli kapcsolatokról is, számtalan – részben egymással vitatkozó – publikáció született már.[6] A két államférfi kivételes kapcsolatát illetően is folyamatosan jelennek meg cikkek és tanulmányok, főként a találkozásaikról, amelyek a témát egy adott szempontból világítják meg. Mi újat lehet erről még mondani?

Olyan könyv, amely viszonyba állítaná a két politikus életútját; amely mindenekelőtt kiemelné az életrajzokban fellelhető párhuzamokat; amely ennek alapján magyarázattal tudna szolgálni arra a kérdésre, hogy miért fogadták oly gyorsan bizalmukba egymást; amely az 1960-as és 1966-os korszakos jelentőségű találkozóikat rekonstruálná; és amely a két államférfi viszonyát a német–izraeli kapcsolatok jelene és jövője szempontjából is értékelné – nos, ilyen könyv mindmáig nem született.

A kitekintés a jelenre egy történész részéről mindig merészségnek számít, egyesek számára akár még tabunak is tekinthető, egy politológus számára azonban már-már kötelező. És ez még inkább így van, ha egy olyan „örökzöld” témáról van szó, mint az izraeli–német kapcsolatok. A két állam sorsának nagyfokú összefonódása, az élet minden területére kiterjedő szoros együttműködésük és az a tény, hogy ezt a partnerséget a történelmi kapcsolódás mellett nemcsak a közös érdekek, de a két civil társadalom közötti intenzív együttműködés, sőt barátság is nagyban meghatározza, nehezen lenne elképzelhető Konrad Adenauer és David Ben-Gurion teljesítménye nélkül. A barátságukból, amely 1945-ben a pusztító nemzetiszocialista diktatúra által borzalmas romhalmazzá tett Németországban és Európában teljesen lehetetlennek tűnt, a két ország „nem mindennapi barátsága” is megszületett. Ugyanakkor az a kényelmetlen kérdés sem hiányozhat ebből a könyvből, hogy mennyire biztosított vagy éppen veszélyeztetett az az örökség, amelyet e két politikus alapozott meg és hagyott az utókorra.

ii Hivatalos nevén Németországi Szövetségi Köztársaság, a magyar szakirodalomban és sajtóban azonban a Német Szövetségi Köztársaság forma terjedt el, így mi is ezt használjuk. (A lektor)

Konrad Adenauer és viszonya a zsidósághoz

A kutatók és az újságírók folyamatosan azt találgatják, összességében mennyire is volt őszinte Konrad Adenauer német szövetségi kancellár ama törekvése, hogy a német nép békéljen meg a zsidósággal, és Németország kerüljön közelebb Izraelhez. Adenauer számtalanszor beszélt arról, hogy Németországnak morális kötelessége pénzügyi támogatást nyújtani Izraelnek a túléléshez, ugyanakkor az elemzésekben szinte sohasem felejtették el felemlegetni a német kancellár pragmatizmusát, ügyességét és azt, hogy a zsidósághoz és a zsidó államhoz fűződő kapcsolatokkal kívánja megváltani a „belépőjegyet” Németország számára, hogy ismét a népek nagy családjának megbecsült tagjává legyen. Mennyire volt erős ez a kényszer, mennyire volt „számító” a kancellár, és mennyire volt erős a morális kötelességérzete, azaz mennyire rokonszenvezett Adenauer a zsidósággal és ebből következően Izraellel?

Bármilyen banálisan hangzik is, mégis igaz a nagy Rajna-vidéki politikusra: Konrad Adenauer nagyon sokrétű személyiség volt, akit nem olyan egyszerű megragadni. Egy politikusról beszélünk, aki mesterien tudott különbséget tenni és visszafogott lenni, ugyanakkor kíméletlenül tudta képviselni a politikailag helyesnek vélt érdekeit is. Adenauer moralista volt, de ezzel együtt jellegzetes Rajna-vidéki nagyvonalúság is jellemezte. Jámbor, hívő katolikus volt, a szó jó értelmében vett „istenfélő”, akitől azonban távol állt, hogy ostobán eszményítse a hierarchiát. A bírálóit és a kétkedőket is meg tudta nyerni, de a hatalmas akaraterejét is latba tudta vetni. Az volt a célja, hogy Németország végre maga mögött hagyja a nemzetiszocializmus sötét éveit, és új fejezetet nyisson, ugyanakkor végig megmaradtak a honfitársai demokrácia iránti elkötelezettségével kapcsolatos kétségei. Ezért nem lehet egyszerű választ adni arra a kérdésre, hogy Adenauer hogyan viszonyult a zsidósághoz, és hogy ez milyen hatást gyakorolt a kancellárként képviselt politikájára. Ha pedig nem vizsgáljuk meg, milyen volt Adenauer viszonya a zsidósághoz politikai karrierjének első évei alatt, a kölni várospolitikusként[7] töltött időszakban, akkor meg sem válaszolható.

Konrad Adenauer különféle zsidó személyekkel tárgyalva – legyen szó David Ben-Gurionról vagy Izrael állam és egyéb zsidó szervezetek képviselőiről – bizonyára nem ok nélkül és nem csak számításból tért vissza olyan gyakran a főként a weimari köztársaság időszakából származó saját élményeire és tapasztalataira. Az őt a zsidóság körében világszerte övező tisztelet nem utolsósorban a zsidóság és a németországi zsidó lét iránti folyamatosan tanúsított rokonszenvéből és a nemzetiszocializmus elutasításából ered, és ezt még a háború utáni évek adenaueri „jóvátételi politikájának” legádázabb ellenfelei sem vonták komolyan kétségbe.

A nácik már az 1920-as évek végén ádáz lejárató kampányt indítottak a Centrumpárt kölni politikusa ellen. Amint azt Hans-Peter Schwarz megfogalmazta, a weimari köztársaság utolsó, túlfűtött polarizálódás jellemezte időszakában Adenauer egyre inkább „a kölni szélsőségesek »kedvenc céltáblájává«”[8] vált. A nácik ellene irányuló támadásainak középpontjában az a rágalom állt, miszerint Adenauer „szeparatista”[9] lett volna, aki le akarja választani a Német Birodalomról a Rajna-vidéket, amit egyébként Adenauer minden életrajzírója kivétel nélkül visszautasít. Ez a rágalom gyorsan kiegészült a zsidósághoz való pozitív viszonyulás vádjával is, amit Adenauer egyébként soha nem is rejtett véka alá.

Adenauer a főpolgármesteri kinevezését megelőző időszaktól egészen a leváltásáig szoros kapcsolatot ápolt mind a zsidó közösségek képviselőivel, mind pedig az élet különböző területein – a tudományban, a gazdaságban és a kulturális szférában – tevékenykedő zsidó személyek sokaságával. Közülük néhányan különösen fontosnak bizonyultak, mivel végigkísérték a tehetséges várospolitikus pályáját, és hatással voltak az előmenetelére.

Adenauer különleges kapcsolatot ápolt a weimari köztársaság időszakának egyik legellentmondásosabb kölni, zsidó származású személyiségével, a kikeresztelkedett bankár Louis Hagennel, az A. Levy & Co. bankház örökösével és vezérigazgatójával, akinek a bankja a Rajna-vidék, sőt az egész weimari köztársaság messze legfontosabb iparfinanszírozó pénzintézetének számított, és aki 1924-től a Deutsche Bank résztulajdonosa, valamint 1915-től haláláig, 1932-ig a kölni kereskedelmi kamara elnöke volt. Konrad Adenauer Hans-Peter Schwarz szerint egyike volt azoknak a politikusoknak, akiket Louis Hagen megnyert magának, mivel támogatta az „ifjú politikai csillag” felemelkedését, de közben sosem alázta meg.

Louis Hagen Adenauer kölni főpolgármesterré választásában is döntő szerepet játszott. Magára vállalta a „királycsináló” szerepét, és a városi közgyűlés liberális frakciójának tagjaként határozottan kiállt az ifjú helyi politikus mellett. Bernhard Falkkal, a liberális frakció másik meghatározó zsidó származású politikusával együtt, aki ugyancsak nagyra becsülte Adenauert, és baráti kapcsolatot ápolt vele, sikerült mérsékelnie a frakción belül a katolikus Centrumpárttal szembeni általános, így aztán Adenauert is érintő ellenszenvet.

„A következő éveket – írja Hans-Peter Schwarz Adenauer és Louis Hagen barátságáról – az idősebb és a fiatalabb közötti szoros szövetség jellemezte. Néha összezördültek ugyan, de tisztelték egymást, és tudták, mit jelent számukra a másik.”[10] Adenauer mindenesetre szívesen látott és gyakori vendég volt a kölni üzletember „vidéki birtokán”, a Bonn közelében található Birlinghoven-kastélyban. Adenauer nem sokkal a hivatalba lépése után el is látta újdonsült polgármesteri kézjegyével a kastély vendégkönyvét. Louis Hagen, aki már 1886-ban áttért a katolikus hitre, 1919-ben még Konrad Adenauer párttársává is vált, átült ugyanis a liberális frakcióból a városi közgyűlés centrumpárti frakciójába.

Hogy mennyire kötődött Adenauer a kölni bankárhoz, az üzletember 1932-es halála után még egyszer egyértelműen megmutatkozott. Szeptember 30-án a kereskedelmi kamara elnökének jutott a megtiszteltetés, hogy felszentelje a kereskedelmi kamara és a kölni tőzsde új épületét. Ennek az eseménydús napnak az estéjén Louis Hagen agyvérzést kapott, amelybe aztán október 1-jén belehalt. Október 4-én a barátja, Konrad Adenauer mondta el koporsója felett a gyászbeszédet.

A kamara Louis Hagent követő új elnöke, Paul Silverberg ugyancsak Adenauer közeli barátja és szövetségese volt. Hagen és Falk mellett ő volt a „harmadik”
iii
az Adenauert nagyra becsülő, támogató és segítő zsidók szövetségében.

Paul Silverberg egy nagy hagyományokkal rendelkező zsidó családból származott, de 1895-ben áttért a protestáns hitre. A jogászvégzettségű Silverberg vélhetően már a közös ügyvédbojtári időszakuk alatt megismerkedett Adenauerrel, de legkésőbb 1903-tól már biztosan ismerték egymást, amikor ügyvédként munkatársak lettek a kölni törvényszéken.

Silverberg, aki bekapcsolódott apja bányászati vállalkozásába, döntő szerepet játszott a mai napig működő bányászati cégóriás, az RAG megalapításában, és hosszú időn át vezette is a vállalatot. Tevékenységével kivívta magának „a barnakőszén ura”[11] titulust. Valójában nemcsak a rajnai barnaszénbánya-vidék meghatározó alakja volt, de az egész weimari köztársaság egyik legbefolyásosabb vállalkozója is. A Stinnes-konszern, valamint a Hapag és a Lloyd szanálásában is részt vett. Emellett a Német Birodalmi Vasút és a Deutsche Bank tanácsadója is volt.

De a politikusok is megbíztak a tanácsaiban: Adenauer mellett, aki szoros kapcsolatban állt vele, elsősorban Heinrich Brüning kancellár, aki 1931-ben még közlekedési miniszterré is kinevezte volna, ám Silverberg ambiciózus feltételei meghiúsították ezt a tervet.

A weimari köztársaság utolsó időszakában Paul Silverberg közeledni kezdett a szélsőjobboldali politikai csoportokhoz. Gregor Strasseren keresztül még pénzadományt is juttatott a Nemzetiszocialista Német Munkáspártnak (NSDAP) azzal a céllal, hogy barátságosabbá tegye a nácikat a vállalkozói szféra iránt. Ugyanakkor Silverberg semmiképpen sem tartozott azok közé, akik a náci hatalomátvétel előtt támogatták az NSDAP kormányzati szerepvállalását, pedig akkoriban sokan akadtak ilyenek. Ez a tény világosan ellentmond annak a főként szélsőjobb- és szélsőbaloldali körökben a mai napig fel-felbukkanó klisének, amely szerint a bankár Hitler „zsidó pártfogója” és híve lett volna.

Silverberg vélhetően 1933 végén, de legkésőbb 1934 elején Svájcba, Luganóba emigrált. 1936-ban a Liechtensteini Hercegség állampolgára lett, és ott is élte túl a háborút. Olyan szoros maradt köztük a kapcsolat, hogy Adenauer a háború után mindenképpen vissza akarta hívni az RAG élére. Silverberg elutasította a felkérést, de számtalan megtisztelő kitüntetésben részesült Köln városától. 1951-ben a 75. születésnapja alkalmából a Kölni Kereskedelmi és Iparkamara, valamint a Német Gyáriparosok Szövetségének tiszteletbeli elnökévé választották. Konrad Adenauerrel a háború utáni években egészen a haláláig szoros kapcsolatban maradt, amint arról számos levelük[12] is tanúskodik.

Egészen különleges jelentősége van ugyanakkor annak a baráti kapcsolatnak is, amelyet Adenauer Dannie Heinemannal ápolt. Sokat találkoztak és élénk levelezést folytattak, a politikus – különösen a nemzetiszocializmus időszakában – kifejezetten személyes témákról is írt barátjának.[13] Amikor később Adenauer zsidó kapcsolatairól esett szó, a leggyakrabban Heineman nevét emlegették. Adenauer már 1907-ben megismerkedett a Hans-Peter Schwarz által „a technika bolondjának”[14] titulált Heinemannal. Ebből az ismeretségből egy igen szoros, egészen Heineman 1962-es haláláig tartó barátság alakult ki, amelyet Adenauer hosszú élete során végig gondosan ápolt.

Dannie Heineman az Egyesült Államokban született németországi zsidó kivándorlók gyermekeként. Az apja korai halála után az anyjával együtt visszatért Németországba. Miután befejezte elektrotechnikai tanulmányait, az Union Elektricitäts-Gesellschaftnál (UEG) helyezkedett el, amely később egyesült az AEG-vel. 1905-ben Heineman elhagyta az AEG-t, és a brüsszeli Société Financière de Transports et d’Entreprises Industrielles-nél helyezkedett el, amely kezdetben mindössze három alkalmazottat foglalkoztatott. Ő volt az egyik. Az elnöki székig jutott, és amikor felállt, a gazdasági társaságnak negyvenezer alkalmazottja volt.

Hans-Peter Schwarz a kortársakra hivatkozva rendkívül művelt, „sokoldalú, nagyon fejlett szociális érdeklődéssel megáldott, a művészetekért rajongó”[15] embernek írta le az egyfolytában nyüzsgő, önfejű és gazdag fantáziával megáldott pénzügyi szakembert, akivel ugyanakkor nem nagyon „lehetett kukoricázni”[16]: „Heineman szadista módon bánt a bankárokkal, akikben a mérnöki szelleme javarészt csak naplopókat látott.”[17] Roppant céltudatossága révén a helyi közlekedés és a kötött pályás közlekedés területén, valamint a vegyiparban és az erőműépítésben is fontos „problémamegoldó figurává”[18] és hosszú távra tervező stratégává vált.

Heineman egész életében kritikusan viszonyult a politikusokhoz: „a gazdaság építkezik, a politika meg gondoskodik a rendetlenségről”,[19] mondogatta. Hogy mindeközben mégis igen élénk kapcsolatot alakított ki Adenauerrel, annak az lehet az oka, hogy Adenauer már a pályája elején is a szabályokkal keveset törődő és szokatlanul rámenős politikusnak bizonyult.

Adenauer korán hasznot tudott húzni az agilis vállalkozó kapcsolati tőkéjéből, aki „égen-földön mindenkit ismert” – III. Lipót belga királytól Walther Rathenaun át a zeneszerző Richard Straussig, az író Gerhart Hauptmannig és a festő Henri de Toulouse-Lautrecig, csak hogy néhány nevet említsünk a sok közül. Ehhez az illusztris társasághoz tartozott a cionista Haim Weizmann is, akivel Heineman először 1936-ban találkozott. Az európai kormányokkal kialakított kiváló kapcsolatainak köszönhetően Heinemannak 1939-ben sikerült meggyőznie a luxemburgi kormányt, hogy engedjenek át a határon mintegy száz zsidó családot; Heineman azzal az ígérettel is kiegészítette a kérelmét, hogy ő maga gondoskodik majd a menekültek ellátásáról. Később, 1940-ben, miután a német csapatok bevonultak Belgiumba, ő maga is menekülni kényszerült, és az Egyesült Államokba települt. A háború után a Weizmann Intézet támogatójaként jelentős segítséget nyújtott Adenauernek a német–izraeli tudományos együttműködés megteremtéséhez.

iii Utalás Friedrich Schiller A kezesség című versének zárósoraira: „Ich sei, gewährt mir die Bitte, / In eurem Bunde der dritte!” Kálnoky László fordításában: „Ha lehet, kérlek, vegyetek be, / mint harmadikat, frigyetekbe.” (A lektor)

Adenauer és a cionizmus

Egy „rajnai-katolikus cionista?”

Persze lehet minderre azt mondani, hogy ezek az untig ismert kapcsolatok e meghatározó személyiségekkel még egyáltalán nem adnak átfogó képet Adenauer zsidósághoz való viszonyáról. Ez annyiban helytálló, hogy mind a négy említett személy Köln legfelső társadalmi rétegéhez tartozónak érezte magát, és nem a zsidó gyökereire volt büszke. A weimari köztársaság egyfelől a zsidó asszimiláció csúcspontja volt, amint azt a fenti életpályákra pillantva is láthatjuk, ugyanakkor az egyre virulensebb antiszemitizmus időszaka is. És a nemzetiszocializmus megerősödésének idején nagyon is kellett bátorság ahhoz, hogy valaki vállalja a barátságát ezekkel az emberekkel, akik az ellenfeleik szemében még mindig zsidóknak számítottak. Nyilvánvalóan még izgalmasabbak Adenauer zsidósághoz való viszonya tekintetében azok a kapcsolatai, amelyek túlmutatnak az említett barátságokon, és mindenekelőtt az a tény, hogy Adenauert hamar megérintette a cionista mozgalom, amelynek a weimari köztársaság nem zsidó hírességei között is igen sok szimpatizánsa akadt.

Adenauer saját bevallása szerint már fiatalon is rokonszenvezett a cionizmussal. Az 1966-os izraeli útja után ezekre az évekre visszatekintve úgy nyilatkozott, hogy a cionista mozgalom már felsőbb éves gimnazistaként élénken foglalkoztatta. „Azért is tettem héber alapvizsgát, és azért kezdtem autodidakta módon jiddist tanulni, hogy el tudjam olvasni a forrásokat. […] A cionista vezetők idősebb nemzedékével egész életem során szoros kapcsolatban voltam.”[20] Egy újságírónak Adenauer egyszer még azt is elárulta, hogy a gimnáziumban egy kevés ivritet – vagyis újhébert – is tanult, ami azonban alkalmasint utólagos visszavetítés lehet, mivel Eliezer Ben-Jehuda, az óhéber megújított változatának atyja még csak akkor kezdte el kidolgozni az átfogó újhéber szótárát, amikor Adenauer érettségizett. Mikor a kancellár 1952-ben, a kárpótlási egyezmény eredményes lezárása után egy értékes Bibliát kapott ajándékba, ott helyben elszavalta az egyik zsoltár kezdő mondatait – héberül.

A gimnázium tényleg kulcsszerepet játszott Adenauer életében. A már említett Bernhard Falk Adenauerhez hasonlóan ugyancsak az Apostelgymnasiumba járt, és visszatekintve meggyőzően írt arról, mennyire meghatározó volt számára, hogy ebben az iskolában a zsidó és a keresztény gyerekek együtt tanultak. „A más hiten lévők iránti valódi és komoly toleranciával”[21] csak ott találkozott egész életében, írta egy helyen. Ez Adenauer világképére is hatást gyakorolt, aki így már iskolásként is nyíltan beszélhetett a diáktársaival a zsidó vallásról.

A kölni cionisták – részben a nagy tiszteletnek örvendő, ipari ügyekre szakosodott kölni ügyvédnek, Max Bodenheimernek köszönhetően – különösen aktív, az egész Német Birodalomban meghatározó csoportnak számítottak. Kurt Blumenfeld, a Németországi Cionista Szövetség elnöke 1926 novemberében levelet ír Adenauernek, amelyben azt javasolta neki, hogy csatlakozzon a cionista mozgalomhoz.[22]

1927-ben Adenauert tényleg felvették a Pro Palesztina német bizottságába, nem sokkal később pedig az egyesület ünnepi bizottságának elnökévé választották, amelynek olyan jó nevű tagjai voltak, mint Martin Buber vagy az elnökségben is szerepet vállaló nagy rabbi, Leo Baeck. Adenauert Ludwig Kaas, a Centrumpártot korábban hosszú éveken át elnökként vezető katolikus pap és Joseph Wirth, az ugyancsak centrumpárti korábbi kancellár javasolta a bizottság élére, és Blumenfeld csak ezek után írta meg a felkérését a főpolgármesternek. „Abban egyébiránt, kalapáló szívvel, bűnösnek vallom magam, hogy az én bátorításomra kérték fel Önt a belépésre”,[23] vallotta be Kaas tisztelendő szerénykedve Adenauernek.

Hans Peter Mensing arra hívja fel a figyelmet, hogy a cionista mozgalom melletti kiállás és a bizottság munkájában történő szerepvállalás egyáltalán nem magától értetődő, és bizonyítékként azokra az igen durva támadásokra hivatkozik, amelyek még jóval a náci hatalomátvétel előtt érték a kölni zsidóságot.[24] 1927 márciusában támadás érte a zsidó hitközség választási helyiségét, amelyben több kölni zsidó is megsebesült.

Adenauer – ekkor már a cionista egylet tagjaként – 1927. november 22-én a bizottság kölni ülésének alkalmából hosszú levelet írt a szervezet elnökének, Johann Heinrich von Bernstorff grófnak, a cionista mozgalom egyik vezető alakjának, aki a liberális Német Demokrata Párt (DDP) képviseletében a Birodalmi Gyűlés tagja volt. A levél Adenauer későbbi Izrael-politikájának szempontjából is érdekes, mivel megmutatja, milyen részletekbe menően foglalkozott a „szentföldi” zsidók életével. „Remélem, hogy a világ rokonszenve és a zsidóság áldozatkészsége biztosítani fogja az ország feltámadását, amelyet már megelőzött az óhéber nyelv feltámadása.”[25]

Adenauer ugyanakkor nem lenne Adenauer, ha nem használná ki az alkalmat, hogy óvatosan tálalva, finoman figyelmeztesse is a cionistákat. És ez a figyelmeztetés végső soron a Balfour-nyilatkozat[26] szellemét követi, amellyel a brit kormány 1917 novemberében „hozzájárulását” adta egy „zsidó nemzeti otthon”[27] megteremtéséhez Palesztinában, ugyanakkor azt is leszögezte, hogy ez semmiképpen sem csorbíthatja a nem zsidó népcsoportok jogait. „A történelmi helyszínhez kapcsolódó cionista törekvés – írja Adenauer – egyfajta békemű, amely bizonyára soviniszta túlkapások nélkül, a Palesztinát ugyancsak szent földnek tekintő egyéb vallások jogainak tiszteletben tartása mellett és a Palesztinában élő nem zsidó népesség gazdasági és politikai helyzetének romlása nélkül valósul majd meg.”[28] Ez egy alig leplezett utalás arra, hogy Adenauer – az őt a bizottság élére javasló Kaas prelátushoz hasonlóan – nem egy zsidó államnak, hanem elsősorban a zsidó nép nemzeti otthonának megteremtésében gondolkodott.

Az elnöknek címzett levelét a kölni főpolgármester egyébiránt megfejelte egy utalással, amely csak úgy „dagadt” a lokálpatrióta büszkeségtől: Köln ama városok közé tartozik, írta Adenauer, ahonnan a cionizmus kiindult: a köln-deutzi zsidó temetőben nyugszik Moses Hess, a cionizmus egyik szellemi atyja, aki a Róma és Jeruzsálem című művével[29] arra ösztönözte a zsidókat, hogy a Szentföldön keressék a nemzeti otthonukat.

Adenauer e figyelemre méltó levelének utolsó sorai – amelyen még a zsidóság egyik alaptétele, a tikkun olam gondolata is átdereng, ami nagyjából annyit jelent, hogy „a világ megjavítása” – akár David Ben-Gurion tollából is származhatnának: „Megértjük, hogy a zsidó törekvések Jeruzsálemhez és Palesztinához kötődnek, amelyek viszont nem csak a zsidó világ számára bírnak jelentőséggel. Azt kívánjuk, hogy az anyaföldhöz kötődő zsidó parasztok és a zsidó munkások úgy alakítsák az életüket, hogy az egész Kelet békés építőmunkásokként tekintsen rájuk, és hogy járuljanak hozzá ezen országok kulturális felemeléséhez.”[30]

Ebben az összefüggésben az Adenauer-szakértő, Hans Peter Mensing egy érdekes felvetést fogalmaz meg: még ha perdöntő bizonyítékokkal egyelőre nem is támasztható alá, de Adenauer kiállása a cionizmus mellett, ahogy azt a Bernstorff grófhoz írt levél is példázza, nemzetközi figyelmet válthatott ki. Így aztán feltételezhető, hogy egy ilyen írás hatására a zsidóság Adenauerről alkotott képe jórészt már a kancellárrá választása előtt körvonalazódhatott.[31] Ez nagy valószínűséggel David Ben-Gurionra is érvényes lehet, aki ezekben az években, még a náci hatalomátvétel előtt, többször is megfordult Németországban, 1930-ban például részt vett a Dolgozó Erec Jiszrael Liga nemzetközi konferenciáján Berlinben.

Mensing a fenti állítását alátámasztó bizonyítéknak tekinti Ben-Gurion ama kijelentését, amelyet a nagykoalíció akkori kancellárjával, Kurt Georg Kiesingerrel szemben fogalmazott meg Adenauer gyászszertartásán. Ben-Gurion kiemelte, hogy nem lehet elég nagyra értékelni „Adenauer érdemeit a zsidó nép anyagi megsegítésében és morális támogatásában”.[32] Ben-Gurion azt is megemlítette, hogy már az első találkozásuk előtt is rendkívüli személyiségnek látta Adenauert.[33] Mensing elképzelhetőnek tartja, hogy az izraeli politikus véleménye a weimari köztársaság időszakából származó ismereteken nyugszik, és hogy Ben-Gurion nem a háború után találkozott először Adenauer nevével.[34]

Adenauer kitartó érdeklődése miatt az embernek akár az a merész ötlete is támadhat, hogy ebben az időszakban egyfajta „rajnai-katolikus cionista” volt, aki a saját vallásosságát tudatosan kapcsolta össze a zsidó hittel. Ezzel nem volt egyedül. Elkötelezett katolikus körökben ugyanis – hiszen például Ludwig Kaas prelátus nyerte meg Adenauert Palesztina ügyének – bizonyos antiszemita tendenciák ellenére is jelentős mértékű szimpátia övezte a cionista mozgalmat. Az antiszemiták számára a cionizmus nagyon is üdvözlendő perspektíva volt, hiszen így „elegánsan” megszabadulhattak a zsidóktól, ám Adenauer környezetében ez a rokonszenv őszinte érdeklődésből fakadt.

Ha alaposabban vesszük szemügyre a dolgot, akkor ebben az időszakban, némileg leegyszerűsítve, a zsidókkal kapcsolatban kétfajta hozzáállás volt jellemző a katolicizmusra: az egyiket talán „nagypénteki katolicizmusnak” nevezhetnénk, amely azzal a váddal illette a zsidókat, hogy keresztre feszítették, (Júdás személyében) elárulták és kiszolgáltatták Jézust a pribékeknek. Ennek a zsidóellenes magatartásnak kifejezetten fájdalmas megnyilvánulása az igencsak problémás, VI. századra visszanyúló nagypénteki könyörgés, amelyben a liturgia állandó elemeként a „hűtlen” zsidók megtéréséért imádkoztak évszázadokon át.

A másik oldalon a „nagyszombati katolikusok” álltak. Húsvétvasárnap előestéje – amikor akár hat fontos ótestamentumi szakaszt is felolvasnak a templomban, és amikor Jézus feltámadása és a várt Messiással való azonosítása csupán két újtestamentumi szakasz felolvasása révén jelenik meg – azt a liturgiai hagyományt húzza alá, hogy a kereszténység Jézus Krisztus zsidó identitása nélkül nem képzelhető el, sőt, egy zsidóellenesen cselekvő egyház már magában önellentmondást jelent. A katolikus Adenauer és néhány centrumpárti társa vitathatatlanul ezt a második irányzatot képviselte.

Hogy ezt a zsidóság iránti nyilvánvaló rokonszenvet Adenauer esetében még a katolikus felekezethez tartozással szemben sem lehet kijátszani, hanem az önmagáért való, egy másik kis történetben mutatkozik meg igazán, amelyet Jürgen Court emelt ki Adenauer felsőoktatási politikájáról írt tanulmányában. Mivel a kölni főiskola akkoriban részben városi fenntartású intézmény volt, a főpolgármester az egyetem kuratóriumának elnökeként a professzorok kinevezésére is komoly befolyással bírt. Ezt Adenauer a hatalmával tudatosan élő városvezetőként természetesen remekül ki is használta. 1930-ban a Centrumpárthoz egyébként közel álló Kölnische Volkszeitung azzal vádolta meg Adenauert, hogy a Kölni Egyetem jórészt miatta részesíti előnyben a zsidó professzorokat a katolikusokkal szemben. Ennek a vádnak az volt az előzménye, hogy Adenauer kifejezetten támogatta a zsidó származású romanista, Leo Spitzer meghívását az egyetemre.

A tudós Emil Gamillscheg, aki egy másik felvételi eljárás során Spitzer vetélytársa volt, és alulmaradt vele szemben, és akit az egyetem ebben az eljárásban pikáns módon szakértőként alkalmazott, 1927 novemberében levelet írt Adenauernek, és elsősorban a „felekezeti lelkiismeretére” apellálva azzal a határozott kéréssel fordult a kölni politikushoz, hogy a katolikus pályázót, Emil Winklert részesítse előnyben: „A Winklerrel együtt javasolt két másik jelölt, a marburgi Leo Spitzer egyetemi tanár és a müncheni Eugen Lerch rendkívüli egyetemi tanár egyaránt kikeresztelkedett zsidók, és szerintem már csak ezért sem tekinthetők alkalmas választásnak a katolikus Kölni Egyetem számára.”[35] Attól eltekintve, hogy Lerch bizonyíthatóan nem volt zsidó származású, a zsidó és a katolikus származás egymással szembeni kijátszása egyszerre volt antiszemita és galád érv. Gamillscheg kezdeményezése már csak amiatt is értelmetlen volt, mert Adenauer korábban már többször is látványosan a zsidó polgárok pártjára állt.

1930. április 28-án Adenauer végül elérte a célját. Leo Spitzert, az „ő jelöltjét” hívták meg az egyetemre. Spitzer kölni pályafutása persze csak rövid epizód lehetett, a professzort 1933-ban a nácik elbocsátották az egyetemről. Később az Egyesült Államokba emigrált, és a Johns Hopkins Egyetemen tanított. Adenauer ugyanakkor nem Spitzer zsidó származása miatt ment el addig a határig, amely egy felvételi eljárás során megengedhető mértékű „politikai befolyásolásnak” számít, hanem azért, mert meg volt győződve a jelölt alkalmasságáról.

A zsidó származású tudósnak nyújtott támogatás miatt azonban, amint arra számítani lehetett, ismét a nácik céltáblájává vált. Ebben az is szerepet játszott, hogy Adenauer már 1925-ben is sokat tett azért, hogy megakadályozza a jelentős, ugyanakkor meglehetősen vitatott történész, Karl Alexander von Müller meghívását a Kölni Egyetemre, aki a weimari köztársaság időszakában a demokratikus rendszer elkeseredett ellenségének számított, és a náci hatalomátvétel után komoly részt vállalt a „nemzetiszocialista zsidókutatásban”, és így több volt egyszerű „társutasnál”.

A katolikus Adenauer felekezetek fölötti szemlélete, amely semmiféle hátrányos megkülönböztetésnek nem kívánta kitenni Köln zsidó származású polgárait, már az 1920-as évek elején látható volt. A főpolgármester ezekben az ügyekben egyáltalán nem tartott az egyházi méltóságoktól, és még a nagy hatalmú kölni érsekkel – Karl Joseph Schulte bíborossal – sem félt összetűzésbe kerülni. Egy 1922. júliusi, a kölni főpásztornak írt levelében Adenauer így védekezett a püspöki kritika ellen, amely egy krematóriumhoz nyújtott támogatás engedélyezése miatt érte: „Továbbra sem vagyok képes belátni, honnan venné egy katolikus a jogot ahhoz, hogy elvegye a lehetőséget egy protestánstól vagy egy zsidótól, hogy olyan temetkezési formát válasszon magának, amilyet jónak tart.”[36]

Egy további illusztris példa található Cvi Azariának a kölni zsidóságról szóló könyvében, amely a Roonstrassén újjáépített és közvetlenül a felszentelése után neonácik által megbecstelenített zsinagóga 1959-es átadása kapcsán jelent meg: a szövegben szóba kerül egy iskolaépület, amelyet a kölni Lützowstrassén az első világháború előtt zsidó iskolaként, majd később katonai kórházként használtak. Azaria a következőket írja: „A városi testületekben felvetődött, hogy a zsidó iskola helyett egy kereskedelmi iskolát kellene az új épületben elhelyezni. Coblenz iskolaigazgató és a közösség őt támogató rabbija, dr. Frank eredményesen küzdenek az ilyesfajta törekvések ellen. A döntő szót azonban dr. Adenauer főpolgármester mondta ki: az iskola épülete az eredeti rendeltetésének megfelelően került átadásra.”[37]

Adenauer a városvezetésben is támogatta a zsidó származású munkatársak előmenetelét. A városháza egyik főhivatalnokaként dolgozó Hertha Kraus mellett fontos szerepet kapott dr. Albert Kramer kölni „pénzügyminiszter”, az önkormányzat hivatalvezető-helyettese és pénzügyi osztályvezetője is, aki 1920 és 1933 között segítette a főpolgármester munkáját, vagyis Adenauer majdnem teljes hivatali időszaka alatt.

Albert Kramert 1933. május 1-jén zsidó származása miatt nyugállományba helyezték. Ezután a kölni hitközségben és különféle cionista szervezeteknek dolgozott. Ezekben a nehéz időkben mindenekelőtt a zsidó kivándorlókat segítő „deviza-tanácsadóként” szerzett magának nevet Köln zsidó polgárainak körében, akinek a segítsége nélkülözhetetlen volt az emigrálni akarók számára. Tragikus módon azonban neki magának nem sikerült emigrálnia. 1941. október 30-án a feleségével, Irmával együtt a második kölni deportáló szerelvénnyel a litzmannstadti (łódźi) gettóba hurcolták, ahol egy évvel később meghalt. A halál okaként szívelégtelenséget jelöltek meg, ezekben az időkben ez sok mindent jelenthetett. A feleségét, Irmát 1944-ben Auschwitzba vitték át, ahol 1944 augusztusában megölték. 2016-ban a házaspár egykori lakóháza előtt, a Paulistrassén Henriette Reker főpolgármester jelenlétében egy botlatókövet helyeztek el, amely Albert Kramer életére emlékezteti a járókelőket.

Adenauer összességében nagyon sokat tett azért, hogy Kölnben a zsidók és a keresztények békében élhessenek együtt. Ez az Egykori Kölni Zsidók Egyesülete elnökének beszédéből is világosan kiderül, amely akkor hangzott el, amikor Adenauer az 1966-os izraeli útján találkozott az egyesület tagjaival. „Nagyon jó szívvel gondolunk vissza az ön kölni hivatali időszakára, amely alatt ön a város főpolgármestereként mindig nagy megértést tanúsított a város zsidó polgárait érintő ügyekben. Ebben az időszakban együtt éltünk, együtt és egymásért küzdöttünk a nem zsidó kölni polgártársainkkal, […] és részt vettünk a város közéletében, amíg a rémuralom az összes ilyen közösséget egy csapásra szét nem szakította, és Kölnben is durván végzett ezzel a tiszteletre méltó zsidó közösséggel.”[38]

Adenauer, a „fajzsidó”

Náci gyalázkodások

Adenauernek a cionista mozgalom és a zsidóság iránti, összességében nyilvánosan felvállalt rokonszenve gyorsan magára vonta a náci gyűlöletpropaganda figyelmét. Az NSDAP megveszekedetten antiszemita tagjai közül sokan meg voltak győződve róla, hogy Adenauer maga is „zsidó vérű”, és a gyűlöletüket ebbe a propagandisztikus irányba fordították.

A Juden sehen dich an (Zsidók néznek téged) címet viselő, még az akkori viszonyok között is különösen gyalázkodónak számító hecclap Adenauert a „fajzsidó” rovatban, egy uszító képaláírásokkal ellátott „arcképcsarnokban” szerepeltette – Karl Marx, Rosa Luxemburg, Karl Liebknecht, Kurt Rosenfeld, Matthias Erzberger és mások társaságában. Adenauer az utolsó sorban szerepel, arcképe alatt a következő szöveggel: „A kölni pávakakas, aki a pazarlásával stb. tönkretette Kölnt.”[39] A lap különbséget tesz „fajzsidók”, „hazug zsidók”, „csaló zsidók”, „bomlasztó zsidók”, „művészzsidók” és „pénzzsidók” között. Adenauer a „faj- és bomlasztó zsidó” kategóriában szerepel.[40]

A hecclap kiadója, Johann von Leers egy meggyőződéses antiszemita volt, Hitler „hivatalos életrajzírója”, aki a náci párt vezetésén belül Joseph Goebbels legszorosabb munkatársának számított, és a náci hatalomátvétel után minden szükséges kvalifikáció nélkül a Jénai Egyetem tanszékvezetőjeként csinált történészi karriert. A javíthatatlan és fanatikus antiszemita Leers a háború után Izraellel és Adenauerrel kapcsolatban is további fontos szerepet játszott: először Argentínába menekült, majd átköltözött Egyiptomba, ahol áttért az iszlám vallásra, szorosan együttműködött Muhammad Amín al-Huszajni jeruzsálemi muftival, akit annak idején már Hitler is fogadott, és a nyugati kapcsolatok ellen és egy cionistaellenes „arab forradalom” mellett ágált. 1958-ban az arab országokba kivándorolt nácikkal kapcsolatban a következőket írta az amerikai fasisztának, Keith Thompsonnak: „Hadd tomboljon csak Adenauer, amiért a szabadságszerető arab országok nem szolgáltatják ki neki vagy a brit és amerikai főnökeinek ezeket a tisztességes német hazafiakat.”[41]

A Westdeutscher Beobachter című náci hecclap címoldalán megjelenő Konrad Adenauer-kép sem kevésbé látványos és durva, mint a Leers-féle zsidóellenes klisék. Az említett lapban „Nemzetileg megbízhatatlan és társadalomellenes!” címmel már 1928. június 23-án megjelent egy Adenauer-karikatúra, amely Adenauer arcvonásait egyértelműen sztereotip antiszemita vonásokkal ábrázolja. A karikatúra alatt a következő szöveg olvasható: „Dr. h. c. Konrad Adenauer, Köln főpolgármestere, a Pro Palesztina Egyesület ünnepi bizottságának elnöke.”[42]

Az antiszemita heccpropaganda alapján már várható volt, hogy a nácik 1933. januári hatalomátvételével a főpolgármesternek hamarosan „üt az órája”, bár Adenauer csodálatra méltó kitartással még hetekig állta a sarat a nácik durva támadásaival és jogsértéseivel szemben.

Adenauer átmenetileg sok más némethez és a Centrumpárt számos jelentős politikusához hasonlóan hamis reményekbe ringatta magát: azt hitte, hogy a nácikkal szót lehet érteni, Hitlert kordában lehet tartani, és a nemzetiszocializmussal szembeni egyértelmű ellenszenve dacára is hatással volt rá mindaz, amit Hans-Peter Schwarz összefoglalóan „1933 tavasza és nyara általános szellemi zavarodottságának”[43] nevezett. A fenyegető leváltás azt is jelentette, hogy Adenauer az utolsó illúzióit is elveszítette a nemzetiszocializmus természetével kapcsolatban, és az utolsó reményét is, hogy még bármilyen formában gyengíteni lehetne a befolyásukat.

„A jog és az alkotmány nem érvényesek többé”

Adenauer leváltása

Adenauer már 1933. február 4-én, öt nappal Hitler birodalmi kancellári kinevezése után ezt a keserű prognózist fogalmazta meg: „Egy szabályos összeomlás kellős közepén vagyunk, a jog és az alkotmány nem érvényesek többé…”[44] Adenauer önmagát a jogállamiság védelmezőjének szerepében látta. Tizenhárom nappal később, 1933. február 17-én a választási körútja egyik állomásaként Adolf Hitler Kölnbe érkezett egy nagygyűlésre. A többi nagyváros főpolgármesterével szemben Adenauer nem volt hajlandó a butzweilerhofi repülőtéren üdvözölni a birodalmi kancellárt. Hitler ugyanis nem kancellárként jön Kölnbe, érvelt Adenauer, hanem a birodalmi gyűlési és a helyi önkormányzati választáshoz kampányol. A városi tulajdonú épületekre sem függesztették ki a horogkeresztes zászlódíszt. A Rajnát sem világították ki, ahogy az a kancellári látogatásoknál lenni szokott.

A már kihelyezett zászlókat, amelyeket éjszaka a Rajna-híd pilonjaira vontak fel, Adenauer a város alkalmazottaival eltávolíttatta, arra hivatkozva, hogy a híd a város tulajdonában van. „Megdöbbentő indoklás”, amint azt Adenauer életrajzírója, Henning Köhler megállapítja: „Ebben a helyzetben Adenauer olyan bátorságról tett tanúbizonyságot, amelyet az ő helyzetében nem sokan vállaltak volna fel.” Adenauer világos döntése „egyértelmű jelzés volt”.[45]

A Westdeutscher Beobachter propagandistái habzó szájjal fogadták Adenauer döntéseit: a főpolgármester magatartásában a nemzetiszocializmussal szembeni mélységes megvetése nyilvánult meg, írták. Adenauer viselkedése „ostoba, kisszerű és durva provokációnak tekintendő – az új Németország Adenauer úr ellenében jött létre, és az új Németország maradéktalanul el is fogja intézni Adenauer urat!”. A Westdeutscher Beobachter cikke nyílt fenyegetéssel zárult: „Adenauer úrnak tudnia kell, hogy az ilyesfajta provokációk a jövőben nem maradnak megbosszulatlanul.”[46]

Egy Frankfurt am Mainban feladott névtelen levél is tanúsítja, hogy a főpolgármester leplezetlen halálos fenyegetéseket kapott. Az Adenauernek címzett, ügyetlenül megfogalmazott fenyegető és uszító levélben ez állt: „Tolvaj, áruló, szeparatista. És mi minden vagy még ezen kívül. Eladod Rómának a német jogokat. Lelketlen fráter, a csuhások talpnyalója. A német népnek elege van ebből, te szemét disznó, lámpavasra veled!”[47]

Az NSDAP 1933. március 10-én a Neumarkton nagygyűlést tartott, amelynek a kampányszlogenje az volt, hogy „Le Adenauerrel!”.[48] A rendezvény fő szónoka az SA-vezér August Wilhelm porosz királyi herceg volt, az egykori császár, II. Vilmos negyedik fiúgyermeke, akit gúnyosan csak Auwiként emlegettek, és akit a nácik – akárcsak korábban, az 1932-es porosz tartományi választásokon – „szavazatszerző gépként” használtak a polgárság addig hozzájuk kétkedéssel viszonyuló köreiben.

Különösen gyalázatos volt, hogy a vásár területére meghirdetett centrumpárti választási rendezvényt, amelyet Adenauer arra akart kihasználni, hogy megvonja sikeres főpolgármesteri munkájának mérlegét, a rendőrfőkapitány betiltotta – azzal a képtelen indoklással, hogy a rendezvény zavarja a „közrendet”.[49] Adenauer előre megírt beszéde – egy kifejezetten defenzív védőbeszéd, amely kiemelte a hivatali ideje alatt elért sikereket, ugyanakkor arra is kitért, hogy mennyire bosszantják a folyamatos törvénysértések – így aztán visszakerült az íróasztalfiókba.

1933. március 12-én este Köln és Aachen gauleitere, Josef Grohé, aki korábban az Adenauert a leggyalázatosabb módon, a Der Stürmer
iv
stílusában mindenféle antiszemita töltetű rágalmakkal – például „zsidóbérencként”[50] – becsmérlő Westdeutscher Beobachter főszerkesztője volt, a városháza erkélyéről bejelentette a főpolgármester leváltását. Grohé végső soron mindezt egyszerű „párttagként” tette, mindenféle jogi felhatalmazás nélkül. A városháza elé SA-csoportok masíroztak, azt skandálva, hogy „Adenauer an die Mauer”, vagyis „Állítsuk falhoz Adenauert!”. Két nappal később a Westdeutscher Beobachter címlapján ez állt: „Köln hatalmas ünnepléssel fogadta Adenauer elűzését.”[51] Ebben lehetett egy cseppnyi igazság, ezt maga Adenauer is elismerte, mivel a kölni politikus ellen már a helyhatósági választások előtt hónapokkal megindított durva agitáció bizonyára nem maradt hatás nélkül.

Adenauer számára személyesen is súlyossá vált a helyzet, ugyanis a leváltását követően üldözni kezdték. A helyére ideiglenesen kinevezett új NSDAP-s főpolgármesternek, Günter Riesennek a háború után, 1948-ban volt bőr a képén ahhoz, hogy úgynevezett Persilscheint[52] kérjen Adenauertől, amellyel kimenthette volna magát a nácitlanítási eljárás során. Riesen egy 1933 márciusában írt levelében, amelynek a borítékjára Adenauer később lakonikusan ráírta, hogy „bűnözőlevél”[53], még alpári stílusban becsmérelte a főpolgármestert: „Adenauer úr, maga egy bűnöző, bűnözőként viselkedett a gondjaira bízott néppel szemben, amely a maga gaztettei miatt most borzalmas szükséget szenved, bűnözőként viselkedett a vallásunkkal szemben, amelynek maga e városban a képviselője volt, bűnözőként viselkedett a várossal szemben, amelyet tönkretett, bűnözőként viselkedett a beosztottaival szemben, akiket megfosztott az emberi méltóságuktól. […] A családjával, feleségével is bűnözőként viselkedett, aki semmit sem sejtett, és akit én személy szerint végtelenül sajnálok. Maga bűnözőként viselkedett az Úristennel és minden emberrel szemben, akik érintkezésbe kerültek önnel. Maga a vádlott, én vagyok a vádló, bírája pedig a nép.”[54] Ennél a cinikus hőzöngésnél komolyabb veszélyt jelentett, hogy az általános vádaskodást alig néhány héttel később egy büntetőeljárás elindítása követte, amelyben tíz konkrét vádpontot fogalmaztak meg Adenauerrel szemben, aki a vádakat egy tizennyolc oldalas beadványban pontról pontra cáfolta.

Adenauer ettől kezdve folyamatos fenyegetésben élt, gyakorlatilag bármikor letartóztathatták, akár testi erőszak alkalmazásával is, ahogy az korábban a kölni szociáldemokrata politikussal, Wilhelm Sollmann-nal történt, akit az SA- és SS-legények súlyosan bántalmaztak. A helyhatósági választások előtt már a nácik egyetlen ellenfele sem volt biztonságban. Adenauert még 1933. március 12-én félrevonta Eberhard Brönner, az egyik korábbi kölni helyettese, aki ekkor már a náci párt tagja volt, de közben azért még mindig nagy rokonszenvvel viseltetett a „főnök” iránt, és figyelmeztette, hogy erőszakos akciót terveznek ellene. Az SA-hordák másnap ki akarják dobni a városháza ablakából, vagy a Neumarkton lincseltetnék meg a tömeggel. Adenauer a választás vasárnapján óriási hidegvérrel még egyszer bement a városházára, bezárta az épület ajtaját, és „meglovasította” a kulcsot, amely élete végéig nála maradt.

Adenauer a nácik által tervbe vett, bizonytalan kimenetelű „népbírósági ítéletnek” sem vetette alá magát. Március 13-án kora reggel a legnagyobb titokban távozott a házából – az SA-legények, akik állítólag az ő „védelmére” kvártélyozták be magukat hozzá, semmit sem vettek észre az egészből –, majd a szomszéd utcában beszállt a barátja, Robert Pferdmenges autójába, aki Dortmundba vitte. Onnan vonattal Berlinbe ment, a Wilhelmstrasse 64. szám alatt található szolgálati lakásába, amely a Porosz Államtanács elnökeként járt neki – úgyszólván a „sötétség mélyén”, a Birodalmi Kancelláriával szemben –, és ezzel megszökött az SA dühöngése elől, mivel az SA embereinek ott, a kormányzati negyedben semmi keresnivalójuk nem volt.

iv Erőteljesen antiszemita beállítottságú náci hetilap, gyakran obszcén tartalommal. (A szerk.)

Létbizonytalanság az eltávolítás után és a zsidóktól kapott támogatás

Miután a nácik eltávolították a főpolgármesteri székből, Adenauernek nemcsak a testi épségéért kellett aggódnia, de még súlyos pénzügyi helyzetbe is került, mivel a hatalom új urai egy még csak megindított, formális fegyelmi eljárással a neki járó és kifizetésre váró összegek nagy részét visszatartották, ráadásul még a bankszámláját is zárolták. Adenauernek olyan pénzügyi gondjai támadtak, amilyenekben bevallása szerint utoljára ifjú egyetemistaként volt része. „Sohasem tartottam otthon sok készpénzt. Lelki szemeimmel már láttam, hogy a családom eltartásához hamarosan értéktárgyakat kell eladnom”,[55] írta az emlékirataiban. „Kölni főpolgármesterként sok barátom volt.”[56] „Barátok”, akik nagyon kevés kivételtől eltekintve cserben hagyták. Akik viszont, folytatja Adenauer, az eltávolítása után pénzt ajánlottak és ezzel szorult helyzetében segítő kezet nyújtottak neki, zsidók voltak: a régi barátja, Dannie Heineman és a nyugalmazott frankfurti professzor, Alois Kraus.

Adenauer áprilisban éppen ahhoz a Dannie Heinemanhoz intézett kétségbeesett segélykiáltást, akivel 1907 óta szoros kapcsolatban állt, amint arról már szó volt. „A jelen helyzetben – írja Adenauer – munkahely és számottevő bevétel nélkül, és a hét gyermekemmel duplán is nehéz, azzal az igen szíves kéréssel fordulok Önhöz, hogy meg tudna-e segíteni, hogy ismét az életemet legalább részben kitöltő tevékenységhez és bevételhez jussak.”[57] A levél lezárásaként megemlítette, hogy „lelkileg és testileg mennyire kétségbeejtő”[58] a helyzete. A segélykiáltás meghallgatásra talált. Heineman az államtanácselnöki szolgálati lakásában, Berlinben a Wilhelmstrassén felkereste az átmenetileg, néhány napig még ott tartózkodó Adenauert – egy jelentősebb „pénzügyi injekcióval” a táskájában.

Emlékiratai második kötetében Adenauer leírja ezt a találkozót – méghozzá éppen a luxembourgi egyezményt előkészítő német–izraeli tárgyalásokkal összefüggésben. „Ebben a helyzetben eljött hozzám a Connecticut állambeli Greenwichből származó jó barátom, Dannie Heineman. Heineman zsidó volt. El tudja képzelni, mondta a barátom, anélkül, hogy a pénzügyi gondjaimat megemlítettem volna neki, milyen súlyos anyagi helyzetben lehetek. Magával hozott tízezer birodalmi márkát, hogy ne kerüljek nehéz helyzetbe.”[59]

Ugyanebben az összefüggésben Adenauer egy másik zsidó személyt is megemlít, aki felajánlotta a segítségét. Alois Krausról van szó, dr. Hertha Kraus, a korábbi kölni szociáldemokrata városi hivatalnok apjáról. Hertha Kraus, aki 1923-ban alig 26 évesen Konrad Adenauertől kapta a hivatali megbízását, néhány nappal a náci hatalomátvétel után kivándorolt Amerikába. Adenauer a városszövetségi üléseken figyelt fel a nagy szervezőkészséggel megáldott fiatal nőre, aki jóléti és szociális ügyekben akkor már elismert szakértőnek számított. Hogy Adenauer milyen nagyra becsülte, az abból is egyértelműen kiderül, hogy a háború utolsó napjaiban, amikor a győztes hatalmak visszahelyezték a főpolgármesteri székbe, levelet írt Hertha Krausnak, melyben arra kérte, hogy térjen vissza Kölnbe, és újból tevékenykedjen a város javára.

„Az édesapja, a Frankfurti Egyetem professor emeritusa – idézi fel a történteket Adenauer emlékirataiban – eljött hozzám Neubabelsbergbe, ahol akkoriban éltem, hogy elköszönjön tőlem.”[60] Valójában a professzor is ki akart vándorolni Amerikába, és követni akarta a lányát, akinek addigra már sikerült az Egyesült Államokban új egzisztenciát teremtenie magának. A beszélgetés során Adenauer elmesélte a frankfurti professzornak, milyen nagyvonalú segítséget kapott Heinemantól, aki átmenetileg kisegítette szorult helyzetéből. Kraus is habozás nélkül felajánlotta a Rajna-vidéki politikusnak a megtakarításai egy részét. „Mélységesen meghatott ez a gesztus – írja Adenauer. – Köszönetet mondtam neki, de nem fogadtam el a nemeslelkű felajánlását.”[61] A két zsidó ember, Alois Kraus és Dannie Heineman önzetlen segítsége még két évtizeddel később, az emlékiratai írása közben is mélyen meghatja: „Az irántam tanúsított viselkedésük emlékeztetett rá, hogy a »szeresd embertársadat úgy, mint magadat«
v
tanítása az Ószövetségben áll.”[62]

Heinemant a második világháború után kissé kellemetlenül érintette, hogy Adenauer ilyen nyíltan elmesélte ezt a történetet a zsidósághoz fűződő szoros kapcsolatának példájaként. Ennek megvan a maga sajátos oka, amely részben az egész zsidóüldözés tragikumával áll kapcsolatban, az a tény nevezetesen, hogy az európai zsidók asszimilációja olyannyira előrehaladott volt, hogy alig létezett már zsidó identitás, és annak megújulását csak a nácik gaztettei váltották ki. Ezért Heineman 1960-ban némi felháborodással írta Adenauernek: „Különös, ahogy a zsidókérdés újból és újból előkerül. Azt hiszem, ez a kérdés sohasem fog eltűnni.”