Szabó Magda A Danaida részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2018
© Jaffa Kiadó, 2018, 2026
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 481 7

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tibornak

Dániel

„Dániel áll…

árad a felleg, a köd.”

(Képes Géza)

1925. ápr. 18-án születtem Mecseren.
Apám néhai Csándy Kornél városi levéltáros,
anyám néhai Somos Aranka óvónő.

Ha eszébe jutott, mi mindenre kellett már felelnie életében, mindig elkedvetlenedett egy kissé.

A negyvenes évek elején sosem ismert felmenői vallását faggatták, a németek bevonulása után azt, hogy gondolkozik az oroszokról. A békekötést követő időszakban arról kellett nyilatkoznia, mi a véleménye a németekről, s igazolóbizottság kérte számon, milyen magatartást tanúsított a háborús években. Később válaszolnia kellett arra, miféle származék, rendelkezik-e ingatlannal, vannak-e rokonai külföldön vagy internálótáborban, volt-e tagja valamiféle tömegszervezetnek a Horthy-korszak alatt. Többször megtudakolták, mint gondolkozik Koreáról, a klerikális1 reakcióról, a szociáldemokratákról, Mindszenty bíborosról, utánanéztek, milyen határig sajátította el továbbképzési anyagát, s ötvenhat végén számot kellett adnia arról, csakugyan férje és anyósa betegsége hátráltatta-e abban, hogy ugyanakkor megkezdje a munkát, mint a többiek, vagy így értelmezte az általános sztrájk gondolatát. Ügyvédjét az érdekelte, megcsalta-e valamikor Elek, bántotta-e a szó valódi értelmében? Reakciói ritkán voltak élesek, Katalin mindig engedelmesen válaszolt, s Dániel halálának vagy Melinda a válóperükben játszott szerepének elhallgatása kivételével tulajdonképpen őszintén is. Hosszú időbe telt, míg egyszer ráeszmélt, hogy alighanem semmit sem közölt magáról.

Apja-anyja nevét, foglalkozását (Csándy Kornél levéltáros, Somos Aranka óvónő) legalább tíz különféle életrajzba, kérvénybe beleírta, de soha senki sem érdeklődte meg tőle, miféle ember volt Csándy Kornél vagy Somos Aranka, s milyen volt az egyik levéltárosnak, a másik meg óvónőnek. Számtalanszor be kellett számolnia arról is, hogy a ház, ahol megszületett, nem volt családja magántulajdona, hanem szolgálati épület, az anyja óvodája, ám soha senki se kérdezte meg, milyen is volt voltaképpen ez a ház, és nem esett szó sem a krepp-papír lepkeszárnyakról, sem a gombákról. Pedig az első, a legelső, ami eszébe jutott, ha valaki régi otthonát említette, a drótvázra feszített játék szárnyak voltak, meg a sampinyonok erdőillata.

Az Óvoda utcai fronton a kapualjból három irányban vezetett út: szemközt a kapuval az udvarba, balra a lakásuk, jobb felől anyja hivatalos helyiségei felé. A belépő a jobbkézt eső lengőajtón túl vitrin szegélyezte folyosóra jutott, ahol mint valami múzeumban, papírszárnyak, rongybabák, linóleumállatok, fajátékok és labdák ültek a polcokon a szekrénysor üvege mögött, s a padlófertőtlenítő hideg klórszaga egybeolvadt az állandó kakaóillattal: Matild a folyosó legvégén, a konyhában kondérszámra főzte a kakaót meg a tápszert az óvodásoknak. A vitrineket munkaidő után zárva tartották, Katalin többnyire üvegen át nézte a játékszereket, így választott magának lepkeszárnyat is, amely ritkán került rá, mert kevés pillefelszerelés volt a leltárban, s anya nem kivételezett a gyerekével. Az utcára két hosszú foglalkozási terem nézett, ahol törpe asztalok körül törpe székek guggoltak, a falakat meg meseképek díszítették, ómódi, valami jótékony alaptól örökölt, jobbára félelmes illusztrációk: egy sziklára könyöklő farkas, amelynek óriási szabóollóval éppen most vágja fel a hasát az öreg kecske, s rosszkedvű gidácskák fészkelődnek elő a gusztustalan résen át, és egy oltárkép nagyságú Hófehérke, amely olyan halott volt, amilyen halott csak lehet valaki, töksárga, beesett arcú, hegyes orrú, szálkaszerű ujjai imára fonva a koporsóban.

Katalin vécére is az óvodába járt, oda irányították, mihelyt totyogni kezdett, mert ott testalkatához méretezett csepp ülőke várta kis fenekét, s hozzászoktatták az állandó kézmosáshoz. Anyja nem tréfált, ha tisztálkodásról volt szó, emberen-tárgyon üldözte a szennyet. Katalin sokszor elnézte, mikor takarított, mint sújt le egy poros csíkra, hogy csap rá vizes ronggyal egy foltra, micsoda erővel és haraggal. Anyja félelmes volt ilyenkor, nem úgy söpört, mosott vagy mosogatott, mint más, Somos Aranka gyilkolt, megölte a piszkot.

Magánlakásukba lépcső vitt, egymásra merőleges, dupla lépcső. A valódinak kőfokai a lakás küszöbéig emelkedtek, a másik, keresztbe szembefordulva ezekkel a kő lépcsőfokokkal, fából készült, és a magas folyosóablakig kapaszkodott.

Voltaképpen nem is lépcső volt, hanem valami masszív átmenet egy stelázsi2 meg egy emelkedő télikert között. Somos Aranka rengeteg virágot kapott a szülőktől, akik versenyezni próbáltak egymással az óvónő megajándékozásában, azok között az együgyű keretek között, melyeket anyagi lehetőségük és az óvodához legközelebb eső bánatos kis virágkereskedés megengedett. Fikusz, hortenzia, begónia, vízipálma és aszparágusz guggolt a polcokon, a kereskedésben nem volt választék.

Csak kaktuszt nem hozott senki, Katalin miatt, szülővárosában mindenki tudta, hogy a kaktuszos ház lánya sose megy férjhez.

Ez az ablakig futó falépcsőzet volt a kertjük, udvarukon nem voltak gruppok,3 nem lehettek a kinti torna- és táncgyakorlatok miatt. Ha udvari foglalkozás volt, anya kinn állt a gyerekek formálta kör közepén, álla alatt hegedűje, táncolt, énekelt vagy tornászott, és a gyerekek meg Katalin utánozták a mozdulatait. Katalin sokkal később, mikor már az emlék hozta vissza a képet, riadt meg Somos Arankától, ahogy ott dalolgatott meg hegedült a kör közepén: olyan súlyos és szomorú volt a vidám dallamocskák között, mint a kő.

Ha az ember felment a valódi lépcsőkön, az előszobába léphetett be. Onnan nyíltak a lakóhelyiségek, a férfiszoba, az ebédlő meg a háló, mind egy irányban, ügyetlenül, ahogy a régi építkezés megszabta a sorrendet. A férfiszoba apa birodalma lett volna, ám apa legtöbbször kirohant belőle, mert gyakran jött hozzájuk vendég, s azokat, ahogy a szokás előírta, a férfiszobában illett fogadni, az volt egyúttal a szalon is. A levéltáros, valahányszor megszólalt a kapucsengő, félrehúzta az ebédlőfüggönyt, kilesett, s ha kiderült, hogy megint anyához jött látogató, kimenekült az udvari kapun át a vásártér felé. Ezt se kérdezte meg soha senki Katalintól, milyen volt apa, mikor elfutott az óvodából a levéltárba, félig begombolt köpenyegben, szitkozódva, hogy nem maradhat meg a saját falai között, sem azt, mint nézett utána ő, felkapaszkodva a foghíjas téglakerítésen. Apa tűnő alakja mindig más volt, viharban félelmetes, esőben szánalomra méltó, vásár idején groteszk, mert az óvoda hátsó fala és az udvari kapu előtt nagyvásár idején ott álltak a bódék, és a hűsölő artisták fehér-pirosra festett arca ránevetett a szaladó levéltárosra, vagy vattacukrot hömbölygettek4 mellette, és az erőművész nagyot csattantott a fülébe a kalapáccsal. Katalin, míg kicsi volt, gyakran utánafutott apjának ilyenkor, úgy szánta, hogy mennie kell, nem ülhet otthon békességben: zavarják. Apja többnyire meg is fordult, és megvárta a gyereket, mikor felfigyelt csattogó szandálkái zajára, mert apa Dániel szökéséig nyíltan szerette őt, néha még a karjára is vette, úgy vitte ki a vásári zsibongásból, ne lökjék-hányják a nagy forgalomban. Fél napokat eltöltött mellette a levéltárban, meg se moccanva, mint az egér; apa ráültette végtelen irományhegyekre, s ő a tékák5 tetejéről, ahonnan nem ért földig a lába, nézte apát, aki keres valamit a papírok között, de nem találja. Katalin négyévesen, hatévesen, kilencévesen is érezte, hogy nem is fogja megtalálni soha, akárhogy keresi.

A gombák a jegenyék alatt nőttek a bokrok mélyén.

Tizenkét jegenye állt a két udvarfal mentén, hat a vásártér, hat a szomszéd ház kerítésén túl bókolva a szélben, s alattuk ugyancsak hat-hat fehér bogyótermésű bokor, tövük körül zöldes, nyáron is avarszagú folt, amelyen fel-felütötték fejüket a gombák. Ha felnézett, a gallyak szövedékén át a jegenyefák csúcsát látta, s a faormokra feszített eget, odalenn meg a bokrok alján a gombák szívós és törékeny népe állt, amely valahányszor tálba került, rövid idő múlva újra felbuggyant, mint egy sor tömör buborék. A gomba a konyhában mindig sárgás színűre pirult, mikor metélni kezdték, mintha élőlény volna, s szégyenkeznék a sorsán, hogy erdei leheletből és az örökkévalóság dacából étellé kell válnia egy fazék fenekén, s időbe telik, új esőbe, pár napba, míg utódja megszületik, átfúrja fejét a televényen,6 és bosszút áll friss születésével az ő veszte miatt.

A hálószobában hárman aludtak, apja-anyja meg ő. Matild szobája a termeknél, az óvoda konyhája mellett nyílt. Dániel a férfiszobában hált, nagyapa, akit Katalin csak hallomásból ismert, a konyhában. A konyhában alapvetően, megjavíthatatlanul rossz volt a csap, folyton bőrözni7 kellett, mindig apa bőrözte, nem hívtak szerelőt. A levéltáros eleinte utálta az ilyenfajta munkát, panaszkodott, nem hagyják kutatásaiba mélyedni, csak nyugdíjas korában babrált szívesen a csappal, mikor Matild már kereste számára az elfoglaltságot. Ha megjavította, pár napig jó volt, aztán megint csak elkezdett sírni, sírt vagy két hétig, nem nagyon törődtek vele, a vízszámlát a város fizette, senkit sem érdekelt a vízdíj. Csak ha Matild kijelentette, nem bírja hallgatni a csöpögést, mert idegesíti, kezdődött el megint a játék, apa kontármunkája. Katalin sokszor eltűnődött rajta, milyen lehetett nagyapja élete a konyhában, míg hallgatta, mint pottyannak a kiöntőbe a vízcseppek, és nézte, hogy motoznak az égen a jegenyegallyak odakinn.

A kamrában mindig hideg volt, mert csikorgó fagyban is tárva tartották az ablakait. A feldolgozott disznó kolbásza, sonkái ott lógtak a mennyezet alá rögzített rudakon, ha befújt a szél, meg-megmoccantak az oldalszalonnák, körbefordult a gömböc.8 Füstölés szaga meg almaillat keveredett el a lisztesládák leheletével: az óvónő, mint egy malomban, falba épített, felülről nyitható lisztesládákat tartott, és mindig maga sütötte a kenyeret. Somos Aranka úgy gyűjtötte a tennivalókat, mint más a pénzt. Ha eljött az este, és Katalint lefektették, anyja hangja még sokáig behallatszott hozzá az ebédlőből: Somos Aranka felsorolta, mit végzett aznap, hányféle keserves munkát. Katalin mindig azon aludt el, mennyit is kell az ő anyjának dolgoznia, s hogy Matild, a dajka, aki egyben cseléd is lett volna náluk, voltaképpen sokkal kevesebbet tesz-vesz, mint asszonya.

Hogy apa és Matild között mi van, véletlenül tudatosodott benne, s szerencséjére egyik felnőtt se vette észre, mikor felkapaszkodott Matild szobájának piros téglákkal cifrázott ékítményein a dajka alacsony ablakáig, s belesett rajta egy kora vasárnap délután, míg anyja a frissen mosott függönyöket csíptette vissza a karnisrúdra az óriási létra tetejéről, egyedül. Mikor visszaereszkedett a földre, megpróbálta lerajzolni a bokor alatti nedves földre, amit látott, a furcsa mozdulatokat, ám a póz, amelyben apját és Matildot találta, kifogott rajzolókészségén. Katalin kezdetben nem vonzódott Matildhoz, Matild se sokat hederített rá, a dajka, akárcsak Somos Aranka, minden energiáját kiadta az óvodások között, nemigen maradt türelme a mellette élő aprósághoz, Katalin az ellesett jelenet után egy ideig idegenkedett tőle, maga sem tudta, miért. Később, sokkal később kezdett csak gondolkozni rajta, hogy talán Matild sem egyszerűen csak az a szajha, akinek süldő leány korában gondolta, mikor már pontosan értette hajdani, megfejthetetlen élményét. Matild más volt, mint aminek képzelte, Katalin egész életében mindig mindenki más volt, akit csak ismert, mint ahogy hitte, sokkal bonyolultabb személyiség. Nóra halála után még keresni is próbálta a dajkát, aki ott ült a levéltáros holtteste mellett a férfiszobában, míg anyja a konyhában vasalta azokat az ingeket, amelyekről tudta, hogy Csándy Kornél soha többet nem fogja viselni. Ám Matild nem élt már, ő is elveszett, mint annyi minden, mint maga az óvoda is, amely a városrendezés alkalmával bekerült az új műszaki egyetemet a város szívével összekötő sugárút vonalába, s úgy eltűnt mindenestül, lisztesládáival, jegenyéivel és csepegő csapjával együtt, mint a köd.

Házuknak óriási, dupla padlása volt, és hosszú, mély pincéje. Állatot az óvodai szabályzat értelmében nem volt szabad tartaniuk, disznóikat idegenek hizlalták, és feldolgozva szállították kamrájukba, mikor beállt a fagy. Az egyetlen, amit a városi egészségügy és anya tisztaságszeretete megtűrt az állatvilágból, a galambdúc volt. Sokkal magasabbra építették, mint más házakban, mintha anya azt képzelte volna, ha olyan szokatlanul fenn élnek a madarak, nem piszkolhatnak a gyerekek fejére. Persze így is előfordult valami baleset, anya undorodó szájjal cipelte a kárvallottat a vízcsap alá, s a merénylet napján bizonyos volt, hogy délben vagy este galamblevest esznek. A galambért Matildot küldték fel, mert Dániel nem vállalta a hóhérkodást, Katalinról nem is beszélve, aki elbújt a pincébe, ha gyilkosságra került a sor. Eleinte megpróbált nem enni az állatból, amely számára még nyomorult leveske formájában is valami hussanás maradt, fehérség, enyelgő puha hang. Akkor anya néhányszor irgalmatlanul megverte. Később tiltakozás nélkül megette a galambot, mint ahogy mindent megevett teljes életében, az óvodában nem volt szokás válogatni. Dániel se válogathatott, akinek pedig sokkal fényesebb szeletkéje jutott a gyerekkornak, mint a húgának, ott hamar megtanulták, hogy a dúcban nem madár él, hanem étel, amely semmivel se jelentősebb vagy siratni valóbb, mint a meghámozott krumpli.

Továbbképzésen, főleg az ötvenes évek legelején, gyakran szóba került szülővárosa, Mecser.

Katalin elfelelte róla az adatokat, melyeket a brosúra9 közölt, elmondta, mennyi lakóház épült ezen a vidéki helyen, milyen új gyárak létesültek, milyen műegyetem, hogy villamosították környékét, s mint épült ki tanyavilágának iskola- és egészségház-hálózata is. Nem kérdezték, hát nem említette, hogy neki több köze van ehhez a vidékhez, mint másnak. Míg a villamosításról felelt, ott libegtek emlékei között a gázláng pilléi az Óvoda utcán, ahol élt, mert arrafelé gáz világított gyerekkorában, s az estét a lámpagyújtogató hozta magával egy hosszú boton, mellyel megpiszkálta a lámpaüvegbe rejtett kis harisnyát, s mozdulatától hirtelen felizzott a fény.

A Nóra eltűnése utáni nyáron Anyuci esdeklésére, aki pontosan érzékelte, mint változott meg az otthonuk hőmérséklete, Elek rászánta IBUSZ-utazásra, hogy megismerkedjék Katalin kislánykora színhelyével. Akkor sorra mutogatta a látnivalókat férjének, csupa olyat, amit addig ő maga sem ismert, a tág utcákat, a tudományos intézeteket, a szépen berendezett, gondosan válogatott anyagú múzeumot meg a műegyetemet. Álomban jár az ember olyan ingoványos talajon, mint ahogy ő mozgott a fényreklámok, a gyárak, a haladás e megifjult városában, s átélte, hogy ami volt, eltűnt, új épült helyette, szebb, praktikusabb, időszerűbb, mint az a homályos, szegényes település, ahol gyermekéveit töltötte. Hiába nézett meg tárgyilagos jó érzéssel minden új épületet, riasztotta a régiek hiánya, mert nem a fejlődést érzékelte, csak a változást, amely azonos a múló idővel, s mely behörpöli őt is egyszer emlékestül, mindenestül, mint ahogy behörpölt kővályút, gázlámpát, lámpagyújtogatót, köves utakat egymás után. Akkor ott, Elek oldalán lépegetve a kiszélesített, megifjított utakon, mindent odaadott volna, amit még a jövő tartogatott számára, ha még egyszer végigfuthat az eltűnt Óvoda utcán, a gázlámpák között úgy, hogy a gyalogjárót piros, egyenlőtlen téglák borítják, és húsvét is van, gyerekkori húsvét, a katonák elsütik puskáikat a feltámadás tiszteletére, az utcákon bíbor templomi zászlókat hoznak lassú menetben, egyik felükön bárányos, a másikon molnárkék köpenyeges, gesztenyeszín szakállú szelíd Jézus, és a processzió10 gyertyái mögött koldusok alázatos serege ballag, rongyba burkolt mezítlábasok, pedig Katalin iszonyodott a kolduló emberek országától, a villanytalan vidéktől, templomi zászlókhoz sem volt köze, mert kálvinista hitben nevelték fel, s az egész feltámadási körmenet nem az ő vallásának emléke volt, csak a gyerekkoré, amely méghozzá se felhőtlen, se tündérszép, se zavartalan nem volt semmiképp.

Ottjártukban kimentek a temetőbe is.

Házukat, ha akarja, se tudta volna megmutatni Eleknek, hát csak az új sugárúton sétáltak végig, s magának mondta fel magában, itt vagy ott mi állt valamikor. A sugárutat kétoldalt zsenge platánok szegélyezték, az út végén ott magaslott az új műegyetem, nehéz volt elképzelni, hogy erre valaha utcák futottak, apró házak eregették a füstöt, s itt kanyargott az Óvoda utca is. Nyoma se maradt, még csak a vásártér helyén is ligetecske virult. Az egyetlen, ami elé oda tudta vezetni Eleket, az illedelmes és viszonylag változatlan három sírkő volt, de azok előtt is átélte, milyen reménytelen bármibe is belevonnia férjét, ami örökre elsüllyedt örökségéhez tartozik, és még ha Eleknek igazán igénye volna is rá, hogy meghallgassa, csak hebegni tudna, mert az emlékek átadhatatlanok.

Elek megnézte apja sírját, anyja sírját, hajlandó volt elgyalogolni a távolabb pihenő nagyapához is, látott három rideg, tisztességes rendben tartott végső nyugvóhelyet, amelyek közül egy sem emlékeztetett az Ifjúság szobrára, a nevek és dátumok pedig nem mondtak neki semmit. Ám Katalin tudta, hogy nagyapa sírjában ott porlad a tiltakozás, apáéban a csalódás és a reménytelenség, anya sírjában meg a kétségbeesés és a nem békülő gyűlölet, és emlékezett az albumra is, mely megőrizte nagyapa arcát, vidám szemét, szépen formált ujjait a kicsit frivol, ezüstfejű bot tetején, anyja szigorú, keskeny száját, nehezen hajló derekát, mozdulatait, amelyek oly kevéssé illettek a tánchoz, látta apja eleven arcát is, azt a római arcot, amelyet isten tudja, melyik ősétől örökölt, óriási boltozatos koponyáját, hórihorgas, hajlott termetét. Elek szenvedett az unalomtól, nézte a fantáziátlan salviacsíkot11 a sírok mentén, megpróbálta kitalálni, mi is az, amit lát. Elek csak az elegáns virágokat ismerte.

Visszafelé a vonat megállás nélkül futott Pestig. Az országjárók egy része énekelt, Elek, bár többször elmondta, hogy le se tudja hunyni a szemét, ha vonaton ül, pár perccel az indulás után elaludt. Katalin a régi patika nevén törte a fejét, s elmosolyodott, mikor sikerült rájönnie; Az áldott balzsamhoz, így hívták Grósz bácsi patikáját. Mecser neon ostorlámpái még látszottak. Akár valami dupla gömbben, a régi város ott volt új önmaga közepén, s mint a valkűrt12 a tűz gyűrűje, gázlángocskák együgyű koszorúja sövényezte körül Katalin emlékeiben.

Bátyám, Csándy Dániel szigorló orvos…

Dánielről gyakran beszéltették, csak sosem azt akarták tudni, amit Katalin fontosnak érzett.

Mindig öröm fogta el, ha meghallotta testvére nevét, s ha olyan kérdéseket kap, melyek bátyjával való viszonyának lényegére vagy a benne élő Dánielre vonatkoznak, szegényes szókincse bizonyára kibővül, megfényesedik. Ám Elek volt az egyetlen, aki jól tudta kérdezni, s ő is csak ismeretségük első idejében, míg rá nem eszmélt, milyen sokat jelentett Katalin számára Dániel, akkor aztán megsértődött, ritkán hozta szóba azontúl. Elek Melinda megjelenéséig olyan volt, mint egy gondos háziasszony, naponta kiszellőztette, leporolta élete történetét, neki voltak halottai, fájdalmas vagy boldogító momentumok a múltjában, Elek állandóan emlékezett, s Anyuci fő tevékenysége évekig ki is merült abban, hogy segítsen neki emlékezni. Egyazon házban három ember nem beszélhetett a múltjáról, annál kevésbé, mert Elek nem érezte természetesnek azt a hangot, ahogy Katalin a bátyját dicsérte. Mihelyt nyilvánvalóvá vált, hogy férjét elkedvetleníti rajongásával, Katalin elhallgatott.

Míg szerette férjét, megviselték Elek emlékfélórái, sírva zárkózott be a fürdőszobába egy-egy Micóról szóló beszámoló után. Mikor nem érzett szerelmet többé, már tudta úgy hallgatni Anyucit vagy akár Eleket, hogy stoppolt, gombot varrt fel vagy beszegett valamit közben. Tulajdonképpen nem is igen értette, miről van szó, nem fájt, nem izgatta, akármiről beszéltek. Ilyen órákban Katalin is visszafelé lépegetett a maga életében azon a szabad úton, amelyen még nem Elekkel járt együtt, s megpróbálta kiegészíteni emlékeiben mindazt, aminek akkor, kicsi korában, még nem volt tudatos tanúja.

Mondatok tértek vissza ilyenkor, melyeket anyja oly gyakran elismételt, az óvónő furcsa filozófiájának összegezése, mellyel már akkor is hatni akart lánya világképének kialakítására, mikor az még a legegyszerűbb fogalmakat sem ismerte, s gondolatai nem szálltak túl az étkezés vagy a babakocsi körén. „Udvariasságból szültelek – mondta Somos Aranka –, ha rajtam áll, sosem élsz. Az élet szenvedés.” Ő guggolt az örökös tócsa előtt, mely a téli hónapok kivételével mindig meggyűlt az udvari locsolócsap körül, s kavargatta a vizet. Anya nem csak neki, Matildnak és minden vendégnek is elmondta fogantatása okát, Somos Aranka kiváló uzsonnákat adott félszeg, túl hangos vagy túl gyerekes szaktársai számára, s míg fölszelte a kalácsot és csordította a kakaót, elpanaszolta, milyen gyötrelem férfival hálni, milyen utálatos dolog voltaképpen, s bizony, ha nem érzi kötelességének, hogy engedjen második férje sürgetésének, aki gyermekre vágyott, sose szülte volna a kislányt, aki csak bajra nő. Anya beszélt, közben kifújta Katalin orrát, tiszta kötényt adott rá, s míg végtelen türelemmel elsimította vékony lábán a fehér harisnya ráncait, elmagyarázta, milyen felesleges bármire is vágynia, az évek csak csalódást hoznak, bánatot: akit megszeretünk, előbb-utóbb elveszítjük, legjobb, ha az embernek nincs senkije, semmije. Katalin gyerekkora felett úgy suhogtak anya mondatai, mint a fekete madarak, szerencsére nem volt annyira eszes, hogy hisztérikussá váljék próféciáitól,13 de valami állandó rossz érzést azért keltett benne mindaz, amit hallott, s később, bátortalan akciói, passzivitásának boncolgatása közben nemegyszer jutott eszébe: talán harcosabb egyéniség vált volna belőle, ha nem hallja örökké, hogy minden mindegy, és az utak végén úgyis csak katasztrófa várja az embert.

Annak is sokkal később jött el az ideje, hogy rájöjjön, Somos Aranka filozófiája közönséges halandókra, főleg önmagára, Matildra, halott és élő férjére és Katalinra vonatkozott: Dániel nem esett a gonosz végzet hatalma alá. Anya voltaképpen nem hitte, hogy az élet meg ne hunyászkodjék Dániel előtt, aki olyan ügyes a tanulásban, a sportban egyaránt, s ha mosdáshoz készül, tökéletesen formált test tűnik elő trikója alól. Miután a fiú eltűnt a házból, s igazán oka lett elemlegetni az emberi sorsok céltalanságát, nem beszélt többet se szomorúságról, se végzetről, vendégeket se hívott, kiköltözött aludni Dániel üresen maradt ágyába, csak rettenetes munkaszenvedélye maradt épen, olykor még éjjel is járt-kelt némán, kezében valami tárggyal, szerszámmal, kosárral a szobákon át vagy az udvaron.

Katalin imádta Eleket, mikor a felesége lett, s az óvónő emléke őrizte meg attól, hogy hamarabb el ne játssza az életüket, mint ahogy úgyis megtörtént.

Kislány korában átélte, mint fullaszthat az irgalmatlan szeretet, tudta, fegyelmezettebben kell viselkednie, ha azt akarja, hogy Elek jól érezze magát mellette, mint teste-lelke indulatai diktálják. Anyjától éveken át félt, felvisított, ha arra riadt fel éjjel, hogy feléje hajlik, és apját hívta, mert anya volt, aki beadta az orvosságot, dezinficiálta14 felsebzett térdét, és rákényszerítette mindarra, amit a felnőttek világába való beilleszkedés a kisgyerek életében jelent, a gyöngédségnek még csak a látszata nélkül. Anyja volt az is, aki minden apró reményét előre elhervasztotta közléseivel: ne áltassa magát, úgyse sikerül, amit tervez. Még az évente megismétlődő ünnepi alkalmakkor átnyújtott virágot is hajszálra ugyanazzal a kommentárral vette át minden esztendőben: „Mért költesz gazra, úgyis elhervad.” Felnőtt volt már, s anya régen a temetőben, mikor – Klicsné halála után – elkezdte sajnálni kárba ment rajongása, szomorú szenvedélye miatt, s végre felfogta, hogy anya nem egyszerűen nem szerette őt, mint a levéltárost, akiről lépten-nyomon tapasztalnia kellett, hogy a fegyelmezés ürügyével durva és kegyetlen Dánielhez, hanem féltékeny volt rá, mint egy nő a másikra, mert Dániel, ha nem is mélyen, ha nem is igazán, de kedvelte húgát.

Ha akkor, pici korában, nem felel testvére ölelésére még forróbb öleléssel, ha nem visít fel boldogan, amikor meglátja: „Danicám!”, talán könnyebbé tette volna apja-anyja életét, de hát hogy tudott volna rájönni csepp fejével, hogy Dániel már kamaszként is mulatságosnak találta, ha a levéltáros belesápad tehetetlenségébe, mikor látja, mint repes a fiú felé az ő gyereke, vagy hogy Somos Aranka, aki agyonkínozta Dánielt szeretetével, mániákus aggodalmaival, és lépten-nyomon megszégyenítette osztálytársai előtt, mert utána ment a futballpályára, bekiabált a drótkerítésen, vigyázzon, lábát ne törje, meg ne rúgják, vagy a templomkapuban várta, sóvár szájjal, jön-e már, reszket indulatában, hogy a fiú Katalinban több örömet talál, mint benne, az anyjában. A lány későbben világosan látta, mi volt a szerepe Dániel életében, s azt is, hogy gyerekkorában, anélkül hogy tudott volna erről, részese volt valami számára akkor még felfoghatatlan komédiának, s csak amikor visszanézett a tovatűnt ház és a kivágott jegenyék felé, vette észre, hogy éveken át olyan színdarabban ágált,15 amelynek többi szereplője sose felelt végszavaira, tőle függetlenül játszott valami titokzatos súgólyuk előtt, s ő hiába akart részt venni a produkcióban, társai nem vették észre jelzéseit, sőt a közönség se rá figyelt, pedig a színpadon volt ő is mindvégig, csak arra a másik háromra.

Bátyja éppen tíz évvel volt idősebb nála.

Mikor Katalin nagyobbacska lett, gyakran hallotta tőle, milyen mulatságosnak találta, amikor először meglátta anyja mellett. Anyjuk, mesélte Dániel, úgy feküdt a gyermekágyban, mint egy kimerült, rosszkedvű tigris, Katalin meg piros volt, pocsék, és csecsemőkorában egy kicsit hasonlított az apjához. Bátyja azt állította, a levéltáros sírt, mikor meglátta a lányát, és sokáig meghatottan fújta az orrát egy anya mosta, mészfehér zsebkendőbe. Dániel jó volt a húgához, azon a semmit se jelentő, felszínes módon, ahogy érzelmi kapcsolatait vállalni tudta, szívesen ringatta, még etetni is hajlandó volt, vagy frissen pelenkázni, ha bőgött. Sokat játszott a gyerekkel, csókolta, kacagtatta, az meg elragadtatásában repesett, táncolt az ölében, így aztán tovatűnt alakja leginkább úgy rögzült meg Katalin emlékei között, hogy Dániel jelentette házukban a nevetést. Imádta a testvérét, semmit se változtatott érzelmein, amikor ráébredt, hogy Dániel jóindulata elég komplex érzések és szándékok eredménye, vagy hogy a fiú nem olyan hűséges, mint ő maga. Kicsi korában még nem fogta fel ezt, először, legelőször Dániel távozása éjszakáján kezdett gyanakodni erre, részint, mert úgy el tudott menni, ahogy elment, részint, hogy nem vitte magával a hegedűjét. Asszonyfejjel persze már arra is rájött, hogy Dániel valószínűleg nem is szerette a zenét.

Egyszer, egy ebéd előtt, véletlenül felemelte anyjuk hegedűjét, álla alá illesztette, utánozva a mozdulatot, amelyet annyiszor látott. Akkor hozták be a levest, Somos Aranka még nem ült asztalhoz, előbb át akarta hangolni a hangszert. A levéltáros kitépte a fiú kezéből, azt ordította, ő is színházi muzsikus akar-e lenni, mint az apja, s azt ígérte, ha még egyszer meglátja a kezében, a fején veri szét. Az óvónő rendet teremtett, maga is kételkedve nézett a hegedűre, mert Eriknek többnyire nem volt állása kurta életében, ám amikor meglátta Dániel szemében a dac és riadalom kettős csillogását, s érezte, hogy férje ezzel az erőszakos mozdulattal megsértette a fiút, kijelentette, a gyerek nyilván muzikális, zenére fogja taníttatni. Dániel attól fogva hetenként kétszer zeneórára járt, vígan cincogott tanulóhegedűjén.

Az első növendékhangversenyre, amelyen szerepelt, Somos Aranka és Katalin ment el csupán, Katalinnak ez volt az első kilépése a világba, addig csak templomba vitték. Ott ült a felnőttek közt a koncertteremben, arasznyi új szoknyájában, időnként boldogan harangozott a lábával – anyja ilyenkor rávert a térdére –, s valahogy ez az est is megrögzült emlékei között, a sok fény, saját, új, piros ruhája, amelyhez gyönyörű lakkcipő tartozott, s a pódiumon egyszer csak feltűnő Dániel, akinek már akkor is tapsoltak, mikor még fel sem emelte a vonóját, Dániel, hosszúnadrágban, habfehér, fodros ingben, aztán a hangok, egy gyerekdarab incselkedő hangjai, valami dal, amelyet sok-sok év múltán még egyszer meghallott és megismert a rádióban.

Valami idegen állomásról szállt a hang, és minden benne volt valamiképpen, piros ruha, piros szalagok, fodros ing, a csillár, az est, amikor minden mintha hullámzott vagy emelkedett volna körötte, mert életében először nem önfeledten, hanem tudatosan boldog volt. Aztán Anyuci elcsavarta a rádiót, azt mondta, mi jut eszébe, Micóka halála évfordulója van, és Katalin tudta, hogy a dallam, amely egyszer, egyetlenegyszer még visszatért és ráfénylett a gyerekkor ragyogásával, most elmegy oda, ahonnan minden fényesség sugárzik, ami széppé és könnyűvé teszi az életet, elmegy, mint Dániel elment valaha, akiből egyéb se maradt volna emléknek, csak ez a dallam, ha ideje és módja lett volna rá, hogy megvárja a címét, és megvegye valami kottán, gramofonlemezen. Anyuci azt mondta, nemsokára megjön Elek, mire hazaér, jó volna feldíszíteni Micóka sírját, ő maga olyan gyönge és beteg a szomorúságtól, amiért ezt a gyásznapot ismét meg kellett élnie, hogy elképzelni se tud akkora vállalkozást a maga számára, mint egy villamosút a Farkasrétre. Menjen Katalin egyedül. Neki nem fáj úgy, akármilyen részvéttel van is iránta és Elek iránt, és hát fiatal, nem érezheti azt a furcsa szorítást a szíve körül, ami miatt ő nemsokára le is fekszik.

Katalin összekapkodta a holmiját, Anyuci visszavonult. Mielőtt lefutott volna a lépcsőn, még egyszer benézett anyósa szobájába, Anyuci rózsásan, kitűnően konzervált időtlensége biztonságában pihent az ágyban, jól feltámasztva csinos világoskék vánkosokkal, kezében könyv. Hideg volt, szokatlanul hideg téli nap, Katalinnak a temetőben szinte elhaltak az ujjai, melyekről le kellett húznia a kesztyűt, hogy úgy feldíszíthesse Micó sírját, ahogy Elek szereti.

Nem, a kérdezőket nem érdekelték a dallamok, gyermekjátékok vagy hegedű: az idegeneket a negyvenes és az ötvenes években egyaránt az izgatta, hova lett Dániel, s Katalin válasza, melyet Somos Aranka halála előtt teljes meggyőződésből, utána meg Matild utasítására rettegésből adott, annyira nem volt kielégítő, hogy mindig kínos csend maradt utána. 1939 kora nyarán ismeretlen helyre távozott? Hogyhogy távozott? Miféle ismeretlen helyre? Nem tudja? Azóta nem írt? Nem is jelentkezett? Nem adott életjelt soha többé? Különös. Dániel gyanús testvér volt, kellemetlen testvér, volt egy időszak, amikor eltűnése nyomasztó teherként nehezedett Katalinra, s a domina16 bajtársak kutató pillantását csakúgy felé vonta, mint az ötvenes évek elejének személyzeti előadójáét; nem illett bele egy képbe sem, melynek a kérdőlapok rubrikáiból kellett volna kialakulnia. Elek, ha olykor mégis tudomásul vett valamit, ami nem a saját személyére vonatkozott, olyan napokon, amikor Nóra eltűnése tájt Katalint ismét berendelték valahová, és kérdezni kezdték Dánielről, tett valami megjegyzést sosem ismert sógorára. Ha rosszkedve volt, azt mondta, mi a csudának születik ilyen ember, aki csak bajt hoz a famíliára, ha jó, akkor még mosolygott is, könyvcímeket sorolt fel olyan szerzőktől, akiket Katalin könyvtáros létére sem ismert, mert nem volt magyar kiadása műveiknek, s azon mélázott, milyen jó volna, ha Dániel egyszer csak jelentkeznék, s megküldené neki ezeket a regényeket. Mindkét gondolat egyformán abszurd volt, Katalin csak hallgatott ilyenkor. Hogy Dániel meg se született volna, éppúgy sértette, mint ha Elek azt kívánná, ne legyen tavasz vagy hóesés, Dániel meg, aki könyvet vagy bármifajta ajándékot küld valakinek, torz gondolat volt, fájdalmas is, hiszen Dániel réges-régen meghalt, csak éppen nem merte elmondani senkinek.

Dániel 1939 kora nyarán ismeretlen helyre távozott, ezt így kellett megfogalmazni, ennyi volt közölhető káderessel,17 személyzeti osztállyal, még Elekkel is. Bárkivel. Mit mondhatott volna mást? „Kis Sándor távozása után a város szájára kerültem, Kadarcs Júlia unokatestvére kilencszer tartott ellenőrzést az óvodában, aminek következtében…” Ugyan! Vagy hogy „Dániel bátyám elment hazulról, mert apám valami különös áttételes módon meg akarta ölni”?

Katalin későn ért, anyja önállótlanságra szoktatta szigorával, de azért akadt, amit viszonylag korán megsejtett a valóságból, csak éppen nem tudta meghatározni se magának, se másnak; olyan volt, mint a rövidlátó, aki a kontúrokból következteti, hogy madár ül a fán, ám mire kiveszi a fiókból a szemüvegét, és visszalép az erkélyre, hogy alaposan megnézze, mifajta szárnyas lényecske került az ablaka alá, a madár tovahussan. Mindig tudta, hogy Dániel emlékezteti őt valakire, nem külsejével, azt igazán könnyű volt azonosítania bárkinek, aki csak egyszer is látta Csándy Erik fényképét; a fiú apjától örökölte sörényét, kék szemét, még arca gödröcskéit is. Ám Dániel másképp is hasonlított valakire, mégpedig alapvető, nem felvett tulajdonságaival, mert volt egy igazi Dániel, és volt egy, akinek néha megjátszotta magát, mihelyt észrevette, mi irritálja legjobban a mostohaapját. A levéltáros már réges-régen sírjában feküdt, mikor Katalin egyszer csak ölébe engedte Anyuci kombinéját, amelyen megerősítette a vállpántokat, zavarában és riadalmában, mert apjára akart gondolni, fel szerette volna idézni tovatűnt alakját, s akárhogy iparkodott, mindig Dániel jutott eszébe. „Apa szorgalmas volt” – akarta mondani az emlék. „Dániel szorgalmas volt” – ezt mondta az emlék helyette. „Apa ambiciózus” – próbálkozott a hang. „Dániel ambiciózus” – hallotta. „Apa megbízható.” „Dániel megbízható.” „Apa végtelen türelmű.” „Dániel végtelen türelmű.” „Apa szereti a gyerekeket.” „Dániel is.” Uramisten! Dániel csaknem huszonnégy évig élt együtt apával, és a levéltáros sose vette észre, mi van gödröcskéi, szemtelen mosolya mögött, hogy a fiú csak megjátssza olykor a Tücsköt, mert érzi, így bőszítheti fel a legjobban, de nem Tücsök, sosem is volt az, nincs is hajlama a Tücsökséghez. Dániel ideáljai polgári ideálok voltak, a bohémkodás, a szenvedélyek vad megnyilvánulása éppúgy degusztálták,18 mint apát, a pénzt, amit anyjuktól kapott, beosztotta, adóssága sose volt. Apa nem vette észre, hogy egyetlen hasonmása élt a családban, és az nem Katalin volt, hanem Dániel.

Ha észreveszi, vajon akkor is meg akarja ölni?

Meg.

Katalin büszke lett, mikor így válaszolt magának, mert őérte aztán nemigen dúltak fenyegető érzelmi ütközetek. Dániel hivatalból Tücsök volt apa szemében, ahogy egy fantáziátlan régi káderesnek mindenki osztályellenség, olyan is, aki mentalitása folytán nem az, pusztán származása alapján, és apa nem tudta elviselni, hogy a fiú elfordította tőle az egyetlent, akit igazán magáénak érzett: a lányát. Apát megzavarta Dániel külseje, a tudat, kinek a fia, pedig Dániellel eleinte, Katalin születése előtt, nem volt baj.

Anya számtalanszor elpanaszolta Matildnak és a többi óvónőnek, hogy a fiú kezdetben mintaszerűen viselkedett, s Katalin elhitte, mert így is volt logikus: Dániel nem ismert más apát apán kívül, s mikor fel is fogta már, hogy apa nem egészen az apja, csak a nagybátyja, akkor sem érezhetett mást iránta, mint amit általában a kisfiúk szoktak az apjuk iránt, főleg olyan otthonokban, ahol az anya idegesítő módon elárasztja őket szeretetével. Nyilván Csándy Kornél rontott el mindent, aki előlegezte a bizalmatlanságot, a levéltáros mozdulhatott rosszul, s erre a rossz mozdulatra kezdte magát Dániel időnként másnak stilizálni, mint amilyen eredetileg volt, hogy a meg nem érdemelt szúrásra szúrással felelhessen. Katalin sose felejtette el, mint törlődött le a derű apja arcáról, ha őt az ölében tartotta, Dániel meg hirtelen megszólalt a másik szobában, s csak annyit mondott: „Kati!” Kapálni, tombolni kezdett apja térdén, a levéltáros majdnem levágta a földre, mikor meg kellett értenie, hogy ismét enged Dániel hívásának, s megint csak hozzá iparkodik.

Apa nem volt színes jelenség, leleményes se, eleinte megpróbált tiltakozni, parancsolni; mikor kudarcot vallott, még játékra is rákényszerítette magát, hogy Katalint szórakoztassa, ám Dániel ügyesebb játékokat tudott, mint ő. Ami kevés szépirodalmi emléke maradt, mind elsuttogta a lányának, ha este altatni próbálta, elmesélte a trójai háborút, a Copperfield Dávid elejét, a Toldit, pár bibliai történetet. Katalin csak addig hallgatta érdeklődéssel, míg Dániel egyszer rá nem kezdte Andersent, akkor aztán egyre azt követelte, apja menjen ki, jöjjön a testvére mesélni. Hacsak anya azt nem kiáltotta be, Dánielnek tanulnia kell, hagyja békén, jött is a fiú, Csándy Kornél meg, mint valami szomorú holló, felrebbent Katalin ágya mellől, s odaengedte Erik gyerekét, aki nem rosszul megjegyzett epikával traktálta a húgát, hanem állatokról és angyalokról mesélt neki.

Mire Katalin végre felfogta, milyen kiszolgáltatottan, milyen ártatlanul szerette őt az apja, nem volt kinek megköszönnie az élményt, hogy mégis volt hát valakije életében, akinek ő jelentette a mindenséget, és nem vitt visszafelé út sem, megkeresni és megkérlelni a szigorú árnyékot, aki akkor is szerette őt, amikor rajtakapta a hűtlenségen, és látszólag elfordult tőle, szerette nyilván utolsó percéig, míg a pincében el nem homályosult szeme előtt a drótszál lengette lámpafény.

Hát persze hogy ölni tudott volna miatta.

Ahogy az évek teltek, Katalin egyre nyíltabban bátyjához pártolt, kezdte átvenni Dániel modorát, kifejezésformáit. Apa lassanként leszokott róla, hogy magával hívja, úgyse ment vele, unta a levéltárost, Csándy egyedül dübörgött ki az óvodából, s vitte magával megszégyenülésének és magányának terhét. Matild, aki legvilágosabban látta valamennyiüket maga körül, egy este, mikor összetalálkoztak az udvaron, s hallotta, hogy csapódik be a kapu a levéltáros után, és látta, mint kergetőzik a két testvér önfeledten nevetve, mintha Dániel nem cselédkönyves orvos19 volna, és Katalin nem konfirmáció20 előtt álló lány, azt morogta, baj lesz ebből. Matild seperni kezdett, anya lefutott a lakásból, mikor észrevette, nem bírta látni, ha más tesz-vesz, kikapta a dajka kezéből a nyírfa seprűt, ő dolgozott tovább. Matild a lócáról nézte a kergetőzőket, hümmögött. Szavai valahogy visszhangot vertek Katalinban, s attól fogva, valahányszor kedve kerekedett körbeforogni testvérével a frissen sepert udvaron, mindig eszébe jutott, hátha Matild tud valamit, amit ő nem, s valahonnan csakugyan támadás éri őket. Törte a fejét, honnan jöhet a rossz, hová sújthat, és miért? Ugyan miért?

Dániel kitűnően tanult.

Apa folyton várta, hall-e róla valami rosszat, nem hallott. Katalin elemista évei alatt meg-megjelentek a nénikék, kérték, legyen a kislány figyelmesebb, mindig csak kibámul az ablakon, nem törekszik eléggé. Serdülőkorában fogalma se volt még, milyen pályát válasszon, Dániel tizennégy évesen pontosan tudta már, hogy orvosnak készül. Apa, ha teheti, bizonyára megakadályozza, hogy beiratkozzék az egyetemre, pusztán azért, hogy ne éppen ennek a Tücsöknek jusson osztályrészül, hogy az legyen, ami szeretne, ha már apa maga nem lehetett nagy archeológus,21 kiváló ember, és persze valami bizonytalan zavarból is, mert valahogy nem volt szabályos Dániel kívánsága. Mért orvos akar lenni, mikor nagyapja semmi sem volt, tekergő, apja meg muzsikus, azazhogy az sem. A levéltáros Dániel minden vágyával ellenkezett volna, pusztán csak azért, hogy ellenkezhessék, ám nagyobb örömmel, ha reálisabb okai vannak erre, ha Dániel bejelenti, nagyvásárkor megcsodálta a mutatványosbódékat, bohóc szeretne lenni, kötéltáncos. Ez beleillett volna a képbe, a medikusság nem, s ha mégis orvosnak kívánkozik, valami mocskos indok bujkálhat elhatározása mögött, nyilván nőgyógyásznak készül, tiltott műtétekre, vagy sarlatán22 lesz, úgyis van tehetsége hozzá. Persze nem tudta megakadályozni, mert Dániel tandíját egész iskoláztatása idején az óvónő fizette, rendszeresen kifejtve véleményét arról a családapáról, aki csak egyik gyerekével törődik, a másikkal nem, amitől apa külön fuldokolni kezdett, mert ha érzelmi tekintetben csak kellemetlen élményeket nyújtott is a mostohafiának, fizetése minden fillérét hazaadta, Somos Aranka gazdálkodott mindkettejük keresetével, s ő döntött úgy, hogy Dániel költséges ruházkodását, neveltetését a maga fizetéséből fedezi.

Dániel pontosan kollokvált,23 a megszabott időpontokban szigorlatozott, mindig kiváló eredménnyel, egyetemista évei alatt sose járt haza részegen, pedig apa mindig felvette ódivatú házikabátját, ha a fiú későn jött haza, s megpróbálta kilesni egy-egy kifogásolható pillanatát, hátha kurjongat, hány, így szokták a fiatalok. Dániel köszönt, kikefélte a ruháját, józan volt, ha borszagú is valami mulatság után, s úgy mosolygott apára, mintha elhinné neki, aggódó szeretet vagy férfiszolidaritás hozza ki mindig elébe, ha hajnaltájt érkezik.

Anya se nézte nyugtalanság nélkül Dániel egyetemi életét, csak neki teljesen mások voltak az okai. Úgy találta, a fiú keveset van otthon, ha mégis, könyvek, jegyzetek fölé hajlik, cédulázik, nyelveket magol. Dániel többször, türelmesen elmagyarázta, mért gyűjti az anyagot valami tudományos dolgozathoz, s miről szól új munkája, anya sopánkodott, a levéltáros meg gúnyos megjegyzéseket tett, s időnként megérdeklődte, megtörtént-e már az a zseniális felfedezés, amellyel Dániel megváltja az egészségügyet. Dicséret, aggodalom, irónia egyaránt lepergett Dánielről, aki harmadéves korára megnyert valami egyetemi pályázatot, a levéltáros rosszkedvűen forgatta a döntés eredményéről szóló hivatalos értesítést, amelyet Dániel a díjkiosztás után hazahozott. Nem mondta ki, de ott ült csúnya arcán a gyanú: ez a fiú mégiscsak csaló, ez azzal bosszantja a környezetét, hogy dolgozik, aztán ha elérte, amit akart, elengedi magát, s megvalósítja titokzatos, nemtelen céljait.

Katalin egyszer megkérdezte Dánieltől, miért tanul olyan rengeteget. Nem ok nélkül: az iskolában dolgozatot kellett írnia a hivatásról, s nem jutott eszébe semmi. Dániel olyan mániákusan akart orvos lenni, olyan szenvedéllyel tett meg mindent ennek az érdekében, hogy Katalin méltán hihette: ő csak tud felelni erre a kérdésre. Valami olyan választ várt, amiről már el is kezdett írni a füzetébe, hogy az orvos meg szeretné váltani az embereket szenvedéseiktől; az iskolában gyakran hallott ilyen magasztos és tartalmatlan mondatokat. Dániel egy szót sem szólt sem az emberiségről, sem a szenvedésről, azt mondta, szabad akar lenni, aztán mint aki maga is megriadt a valóság ilyen nyers közlésétől, rámosolygott a húgára örömtelen mosolyával.

Katalin visszasomfordált az asztalához, megírta, amit magyarórai emlékei diktáltak, a nemes célkitűzést meg az önfeláldozás kényszerét, kelletlenül, szokott fogalmazási lámpalázán is túlmutató idegességgel. Míg írt, azon tűnődött, szeretne-e ő is szabad lenni, s ha igen, mit kezdene a szabadsággal. A gyermek Katalin számára különös módon csupa negatívumot jelentett a szabadság: akkor nem kellene iskolába járni, tanulni, kézimunkázni, főzni, csak lődöröghetne az utcán, nézhetné a holdat, a napot, a lengő méheket a dinnyék felett. Persze Dániel mondata nem csengett el nyomtalanul, mint annyi más, amit későbbi élete folyamán hallott: Katalin utóbb rájött, vannak kijelentések, amelyek valamiképpen megrögzülnek a levegőben, s egyszer, egy váratlan pillanatban előkerülnek, megszólalnak maguktól megint, s akkor már van értelmük, mert valami titokzatos közegben kivárták az időt, míg a szellem megérett a befogadásukra.

Jegyzetek

1Az egyház befolyása alatt álló.

2Polc.

3Grupp: dísznövényekkel beültetett virágágy.

4Hömbölyget: hengerget.

5Téka: könyvespolc, állvány.

6Televény: tápanyagban gazdag, zsíros termőtalaj.

7Bőrözni: elállítani a csap csöpögését.

8Hurka módjára megtöltött sertésgyomor, disznósajt.

9Füzet, ismertető.

10Körmenet.

11Salvia: paprikavirág.

12Valkűr: a skandináv mondák félistennője.

13Prófécia: jóslat, jövendölés.

14Dezinficiál: fertőtlenít.

15Ágál: hadonászva, nagy hangon vitatkozik.

161919 és 1945 között a magyarországi egyházi női bajtársi egyesületek már végzett, állásban lévő tagja.

17Káderes: a szakmai és politikai értékelést is tartalmazó személyzeti lapokat is kezelő személyzeti vezető.

18Degusztál: elundorít.

19Olyan orvosnövendék, aki egyetemi tanulmányai befejezése után egy klinikán vagy kórházi osztályon a diploma megszerzéséhez szükséges gyakorlóévet tölti.

20Serdülőkorúak ünnepélyes befogadása valamely protestáns egyház teljes jogú tagjai közé.

21Régész.

22Szélhámos; tudatlan orvos, kuruzsló.

23Kollokvál: félévi vizsgát tesz.

Tartalom

Dániel

Elek

Melinda

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0