Craig Whitlock

Afganisztán-iratok

A háború
titkos története

— részlet —

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Craig Whitlock: The Afghanistan Papers. A Secret History of the War
Simon & Schuster, New York, 2021

Fordította Sóskuthy György
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Sárközy Miklós

Copyright © 2021 by WP Company LLC
Hungarian translation © 2021 Sóskuthy György
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © David Litman
Borítóillusztrációk © Iratok, szerző hozzájárulásával; papírtextúra © Nenov/Getty Images; pecsét © Alan Cotton/Alamy Stock Photo

ISBN 978 963 355 842 3

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette Greskovits Endre
A szöveget gondozta Darida Benedek és Kővári Bettina
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Jennynek és Kyle-nak szeretettel és csodálattal

Csakis a szabad és korlátozások nélküli sajtó képes hatékonyan feltárni a kormányzat csalásait. A szabad sajtó felelősségei között pedig a legfontosabb annak megakadályozása, hogy a kormány bármely része megtévessze az embereket, és távoli országokba küldje őket, hogy idegen lázban, idegen lövedékektől, idegen gránátoktól haljanak meg.

Hugo L. Black, a Legfelsőbb Bíróság bírája a The New York Times Co. kontra Egyesült Államok ügyben, más néven a Pentagon-iratok ügyében 1971. június 30-án kelt egyetértő véleményében. A Bíróság 6–3 arányban hozott határozatában kimondta: az amerikai kormány nem akadályozhatja meg, hogy a The New York Times vagy a The Washington Post közzétegye a védelmi minisztérium titkos történetét a vietnámi háborúról.

Prológus

Két héttel a szeptember 11-i támadások után, amikor az Egyesült Államok az afganisztáni háborúra készült, egy újságíró feltett egy egyszerű kérdést Donald Rumsfeld védelmi miniszternek: hazudnának-e az amerikai tisztviselők a sajtónak a katonai műveletekről azért, hogy ezzel félrevezessék az ellenséget?

Rumsfeld a Pentagon sajtótermében állt a pódiumon. Az épületben még mindig füst- és üzemanyagszag terjengett – ez az óta volt így, hogy az American Airlines 77-es járata a nyugati falba csapódva felrobbant, 189 ember halálát okozva. A védelmi miniszter Winston Churchill brit miniszterelnök egy idézetét módosítva kezdte a válaszát:

– Háborús időkben az igazság olyan értékes, hogy mindig hazugságok testőrségével kell körülvenni. – Rumsfeld elmagyarázta, hogy a szövetségesek a D-nap előtt hogyan folytattak dezinformációs kampányt Testőr hadművelet néven, hogy összezavarják a németeket azzal kapcsolatban, mikor és hol veszi kezdetét 1944-ben a nyugat-európai invázió.

Rumsfeld szavai úgy hangzottak, mintha igazolni próbálná a hazugságok terjesztésének gyakorlatát háborús időkben, de aztán visszakozott, és ragaszkodott ahhoz, hogy soha nem tenne ilyesmit.

– A kérdésére a válaszom az, hogy nem, nem tudok elképzelni ilyen helyzetet – mondta. – Nem emlékszem, hogy valaha is hazudtam volna a sajtónak. Nem is áll szándékomban, és úgy látom, nem is lesz rá okom. Tucatnyi módja van annak, hogy ne kerüljünk olyan helyzetbe, amelyben hazudni kellene. És én nem is teszem meg.

Arra a kérdésre, hogy ugyanez várható-e a védelmi minisztérium minden más munkatársától is, Rumsfeld egy pillanatra elhallgatott, és arcán halvány mosoly jelent meg.

– Ugye csak viccel? – kérdezett vissza végül.

A Pentagonba akkreditált újságírók fölnevettek. Tipikus Rumsfeld-húzás volt: okos, erőteljes, rögtönzött és lefegyverző. Rumsfeld a Princeton egykori sztárbirkózójaként mestere volt annak, hogyan ne hagyja magát leszorítani.

Tizenkét nappal később, 2001. október 7-én, amikor az amerikai hadsereg megkezdte Afganisztán bombázását, senki sem látta előre, hogy ebből az amerikai történelem leghosszabb háborúja lesz – hosszabb, mint az első és a második világháború, valamint a vietnámi háború együttesen.

A vietnámi háborútól vagy a 2003-ban kitört iraki háborútól eltérően az Afganisztán elleni katonai fellépésről szóló döntés a közvélemény szinte egyhangú támogatását élvezte. Az al-Káida pusztító terroristatámadásai által megrendített és feldühített amerikaiak elvárták vezetőiktől, hogy ugyanolyan elszántsággal védjék meg a hazát, ahogyan azt a Pearl Harbor elleni japán támadást követően tették. Szeptember 11. után csupán három nappal a Kongresszus már törvényt fogadott el, amelyben felhatalmazta a Bush-kormányzatot, hogy háborút indítson az al-Káida és minden olyan ország ellen, amely a hálózatnak menedéket ad.

Az Észak-atlanti Szerződés Szervezete (NATO) első alkalommal hivatkozott az 5. cikkre, a szövetség kollektív kötelezettségvállalására, amely szerint bármely tagállamát megvédi, ha azt támadás éri. Az ENSZ Biztonsági Tanácsa egyhangúlag elítélte a „szörnyű terrortámadásokat”, és felhívott minden országot, hogy állítsa bíróság elé az elkövetőket. Még az ellenséges hatalmak is szolidaritásukat fejezték ki az Egyesült Államokkal. Iránban ezrek vettek részt gyertyás virrasztásokon, és a keményvonalasok huszonkét év óta először nem kántálták a „Halál Amerikára” jelmondatot a heti imáikon.

Ilyen erős támogatás mellett az amerikai tisztviselőknek nem volt szükségük hazugságra vagy trükközésre a háború igazolásához. A Fehér Ház, a Pentagon és a külügyminisztérium vezetői azonban hamarosan hamis biztosítékokat kezdtek adni, és igyekeztek eltitkolni a csatatéri kudarcokat. Ahogy teltek a hónapok és az évek, a képmutatás egyre inkább állandósult. A katonai parancsnokok és diplomaták mind nehezebben ismerték el a hibákat, és mind nehezebben adtak világos, őszinte helyzetértékelést a nyilvánosságnak.

Senki sem akarta beismerni, hogy az igaz ügynek indult háború vesztes háborúvá fajult. Washingtontól Kabulig kimondatlan összeesküvés szövődött az igazság elfedésére. A tények elhallgatása óhatatlanul megtévesztésekhez, végül pedig egyenesen képtelenségekhez vezetett. Az amerikai kormányzat kétszer is – 2003-ban és 2014-ben – bejelentette a harci műveletek befejezését, noha az mindkétszer csupán vágyálomnak tűnt, és köszönőviszonyban sem volt a helyszíni valósággal.

***

Barack Obama elnök megfogadta, hogy véget vet a háborúnak, és hazahozza az összes katonát, de ezt második elnökségének 2016-os végéig sem tette meg. Az amerikaiak belefáradtak a véget nem érő külföldi konfliktusokba. Kiábrándultak, és sokan már nem is figyeltek oda.

Addigra már majdnem hét éve dolgoztam a Pentagonról és az amerikai hadseregről tudósító újságíróként a The Washington Postnál. Négy különböző védelmi miniszter és öt háborús főparancsnok tevékenységéről írtam, s számos alkalommal utaztam Afganisztánba meg a környező régióba magas rangú katonai tisztviselőkkel. Ezt megelőzően hat éven át a The Washington Post külföldi tudósítójaként a tengerentúlon állomásoztam, s az al-Káidával és annak afganisztáni, pakisztáni, közel-keleti, észak-afrikai és európai terrorszervezeteivel foglalkoztam.

Sok újságíróhoz hasonlóan én is tisztában voltam azzal, hogy Afganisztánban nagy a káosz. Már kezdtem elutasítani az amerikai hadsereg üres kijelentéseit, miszerint folyamatosan haladnak előre, és jó úton járnak. A The Washington Post és a sajtó más képviselői éveken át tártak fel a háborúval kapcsolatos rendszerszintű problémákat. Könyvek és memoárok adtak bennfentes beszámolókat a kulcsfontosságú afganisztáni csatákról és a washingtoni politikai belharcokról. De azon tűnődtem, nem lehetséges-e, hogy senki sem látja az átfogó képet.

Hogyan fajulhatott a háború patthelyzetté, amelyben nem volt reális kilátás a tartós győzelemre? Az Egyesült Államok és szövetségesei az elején, 2001-ben összezúzták a tálibokat és az al-Káidát. Mi siklott félre? Senki sem számolt be kimerítően a nyilvánosság előtt a stratégiai kudarcokról, és senki sem adott részletes magyarázatot arról, hogyan esett szét a hadjárat.

A mai napig nem állt fel egy afganisztáni változata a szeptember 11-i bizottságnak, amely a kormányt tette felelőssé azért, hogy képtelen volt megakadályozni az amerikai földön elkövetett legsúlyosabb terrortámadást. A Kongresszus nem hívott össze meghallgatást Afganisztánnal kapcsolatban, nem úgy, mint annak idején a Fulbright-meghallgatásokat, amelyek során a szenátorok erélyesen vonták felelősségre a kormány képviselőit a vietnámi háború miatt. Mivel mindkét pártból sokan felelősek nagyszámú hibáért, kevés politikai vezető mutatott hajlandóságot a felelősök megjelölésére vagy a felelősség vállalására.

2016 nyarán kaptam egy tippet, miszerint egy kevéssé ismert szövetségi ügynökség, az Office of the Special Inspector General for Afghanistan Reconstruction (Afganisztáni Újjáépítés Különleges Főfelügyelőjének Hivatala, SIGAR) a háború több száz résztvevőjével készített interjúkat, amelyek során sokan adták ki felgyülemlett frusztrációikat. A SIGAR az interjúkat egy Lessons Learned (Tanulságok) című projekthez készítette, amelynek célja az afganisztáni politikai kudarcok diagnosztizálása volt, hogy az Egyesült Államok a jövőben ne kövessen el újra hasonló hibákat.

A SIGAR még az év szeptemberében elkezdte közzétenni a Tanulságokra vonatkozó jelentéssorozatát, amely különféle afganisztáni problémákra világított rá. A jelentésekből azonban, amelyek olvasását igencsak kimerítővé tette a kormányzat nehézkes fogalmazása, kimaradt az az erőteljes bírálat és a felelősök megnevezése, holott tudomásom szerint az is része volt az interjúknak.

Egy oknyomozó újságíró fő küldetése annak kiderítése, hogy milyen igazságokat rejteget a kormány, és azok nyilvánosság előtti felfedése. Ezért az információszabadságról szóló törvényre hivatkozó kérelmeket nyújtottam be a SIGAR-hoz, amelyekben a Tanulság-interjúk átiratának, jegyzeteinek és hangfelvételeinek átadását kértem. Azzal érveltem, hogy a nyilvánosságnak joga van megismerni a kormányt érő belső kritikákat a háborúról – a kendőzetlen igazságot.

A SIGAR minden lehetséges alkalommal húzta az időt, és ellenállt a kéréseknek – meglehetősen képmutató reakció ez egy olyan ügynökségtől, amelyet a Kongresszus azért hozott létre, hogy biztosítsa az elszámoltathatóságot az adófizetők dollárjaiból a háborúra költött hatalmas összegekkel kapcsolatban. A Postnak két szövetségi pert kellett indítania, hogy a SIGAR-t rákényszerítse a Tanulságok-dokumentumok kiadására. Három évig tartó jogi csatározás után a SIGAR végül több mint 2000 oldalnyi, korábban nem publikált feljegyzést hozott nyilvánosságra 428 olyan emberrel készített interjúkról, akik közvetlen szerepet játszottak a háborúban, tábornokoktól és diplomatáktól kezdve a segélymunkásokon át egészen egyes afgán tisztviselőkig.

Az ügynökség a dokumentumok egyes részeit megszerkesztette, és a legtöbb megkérdezett személy kilétét eltitkolta. Az interjúkból azonban kiderült, hogy számos magas rangú amerikai tisztviselő magánemberként teljes katasztrófának tekintette a háborút, ami szöges ellentétben áll a Fehér Ház, a Pentagon és a külügyminisztérium tisztviselőinek derűlátó megnyilvánulásaival, amelyek évről évre arról biztosították az amerikaiakat, hogy haladást érnek el Afganisztánban.

Őszintén beszéltek, mert feltételezték, hogy szavaik nem kerülnek nyilvánosságra, s az amerikai tisztviselők beismerték a SIGAR-nak, hogy a háborús tervekben végzetes hibák voltak, és hogy Washington dollármilliárdokat pazarolt el Afganisztán modernizálására. Az interjúkból az is kiderült, hogy az amerikai kormány ügyetlen kísérleteket tett az elszabadult korrupció megfékezésére, egy hozzáértő afgán hadsereg és rendőrség kiépítésére, valamint a virágzó afganisztáni ópiumkereskedelem meggyengítésére.

A megkérdezettek közül sokan számoltak be az amerikai kormányzat egyértelmű és folyamatos erőfeszítéseiről, amelyek célja a nyilvánosság tudatos félrevezetése volt. Azt mondták, hogy a kabuli főparancsnokságon – és a Fehér Házban – a tisztviselők rendszeresen elferdítették a statisztikákat, hogy úgy tűnjön, az Egyesült Államok nyerésre áll a háborúban, noha ez nyilvánvalóan nem így volt.

Meglepő módon még vezénylő tábornokok is vallottak arról, hogy a háborút működőképes stratégia nélkül próbálták megvívni:

– Nem volt megtervezve a hadjárat. Egyszerűen nem volt – panaszkodott Dan McNeill tábornok, aki a Bush-kormányzat idején kétszer is az amerikai erők főparancsnoka volt.

– Nem volt koherens hosszú távú stratégia – mondta David Richards brit tábornok, aki 2006 és 2007 között az amerikai és NATO-erőket vezette. – Megpróbáltunk egyetlen, koherens hosszú távú megközelítést, egy megfelelő stratégiát elérni, de helyette egy csomó taktikát kaptunk.

Más tisztviselők szerint az Egyesült Államok kezdettől fogva elszúrta a háborút, és a téves döntéseket tetéző téves számítások tetejébe még hibás lépéseket is tett:

– Nem tudtuk, mit csinálunk – mondta Richard Boucher, aki a Bush-kormányzat dél- és közép-ázsiai vezető diplomatájaként szolgált.

– A leghalványabb fogalmunk sem volt arról, mire vállalkoztunk – mondta lényegében ugyanezt Douglas Lute altábornagy, aki Bush és Obama alatt a Fehér Ház háborúért felelős katonai vezetőjeként tevékenykedett.

Lute sajnálatának adott hangot, amiért ennyi amerikai katona vesztette életét. De a háromcsillagos tábornokoktól megszokott hangvételtől gyökeresen eltérve továbbment, és azt állította, hogy a kormány eltékozolta ezeket az embereket.

– Ha az amerikai nép tudná, milyen mértékű ez a működési zavar… 2400 élet veszett oda – mondta Lute. – Ki fogja azt mondani, hogy ez hiába volt?

Két évtized alatt több mint 775 000 amerikai katonát vezényeltek Afganisztánba. Közülük 2325-en haltak meg, és 20 712-en tértek haza sebesülten. Az amerikai kormány nem számolta ki, hogy összesen mennyit fordított a háborúval kapcsolatos kiadásokra, de a legtöbb becslés szerint az összeg meghaladja az egybillió dollárt.

***

Szókimondó leírásaikkal arról, hogyan ragadt bele az Egyesült Államok egy távoli háborúba, valamint a kormány eltökéltségével arra, hogy elleplezze őket a nyilvánosság elől, a Tanulságok-interjúk nagyjából hasonlítottak a Pentagon-iratokra, a védelmi minisztériumnak a vietnámi háború történetét ismertető szigorúan titkos dokumentumaira. Amikor 1971-ben kiszivárogtatták őket, a Pentagon-iratok igazi szenzációnak számítottak. Kiderült, hogy a kormányzat sokáig hazudott a nyilvánosságnak arról, miként keveredett bele az Egyesült Államok a vietnámi háborúba.

A negyvenhét kötetbe gyűjtött 7000 oldalas tanulmány teljes egészében belső kormányzati dokumentumokon alapult: diplomáciai táviratokon, döntéshozatali feljegyzéseken, hírszerzési jelentéseken. A titoktartás érdekében Robert McNamara védelmi miniszter utasítást adott ki, amely megtiltotta a szerzőknek, hogy bárkivel is interjút készítsenek.

A Tanulságok-projektnél nem voltak ilyen korlátozások. A SIGAR munkatársai 2014 és 2018 között készítették interjúikat, főként olyan tisztviselőkkel, akik a Bush- és az Obama-érában szolgáltak. A Pentagon-iratokkal ellentétben a Tanulságok-projekt dokumentumai közül eredetileg egy sem volt államtitoknak minősítve. Miután azonban a The Washington Post szorgalmazni kezdte nyilvánosságra hozatalukat, más szövetségi ügynökségek közbeléptek, és egyes anyagokat utólag titkosítottak.

A Tanulságok-interjúk nem tartalmaztak különösebb újdonságokat a katonai műveletekről. Ugyanakkor állandó, közös jellemzőjük volt a rengeteg kritika, amely cáfolta a háború hivatalos narratíváját a háború legkorábbi napjaitól egészen a Trump-adminisztráció hivatalba lépésének kezdetéig.

A Tanulságok-interjúk kiegészítéseként megszereztem több száz, korábban titkosított feljegyzést az afganisztáni háborúról, amelyeket Rumsfeld diktált vagy kapott 2001 és 2006 között. A Rumsfeld és munkatársai által „hópihéknek” nevezett feljegyzések olyan rövid utasítások vagy megjegyzések, amelyeket a Pentagon főnöke diktált beosztottjainak, gyakran naponta többször is.

Rumsfeld 2011-ben nyilvánosságra hozta hópihéinek egy részét: az interneten tette elérhetővé őket Known and Unknown (Ismerős és ismeretlen) című emlékiratai kiegészítéseként. Hópihegyűjteményének nagy része azonban – a becslések szerint egy 59 000 oldalból álló „hóvihar” – titkos maradt.

A George Washington Egyetemen működő nonprofit kutatóintézet, a National Security Archive (Nemzetbiztonsági Levéltár) által 2017-ben az információszabadságról szóló törvény alapján indított perre válaszul a védelmi minisztérium elkezdte folyamatosan kiadni Rumsfeld hópihéinek maradékát, az intézet pedig megosztotta velem ezeket.

A Rumsfeld nyers stílusában megfogalmazott hópihék között sok olyan volt, amely már előrevetítette az amerikai hadsereget több mint egy évtizeddel később is kísértő problémákat. „Nincs rálátásom arra, kik a rosszfiúk Afganisztánban” – panaszkodott Rumsfeld egy feljegyzésben a hírszerzés vezetőjének majdnem két évvel a háború kezdete után.

Megszereztem továbbá számos szóbeli interjút is, amelyeket a nonprofit Association for Diplomatic Studies and Training (Diplomáciai Tanulmányok és Képzés Egyesülete) készített olyan tisztviselőkkel, akik az Egyesült Államok kabuli nagykövetségén szolgáltak. Ezek az interjúk a külügyi szolgálat tisztviselőinek finomítatlan nézőpontját mutatták be, s a megkérdezettek Washington Afganisztánnal kapcsolatos alapvető tudatlanságáról és a háború rossz kezeléséről beszéltek.

Amikor lassanként áttanulmányoztam az összes interjút és feljegyzést, világossá vált előttem, hogy ezek a háború titkos történetét alkotják – a soha véget nem érő konfliktus könyörtelen értékelését. A dokumentumokból az is kiderült, hogy az amerikai tisztviselők többször is hazudtak a nyilvánosságnak arról, mi történik Afganisztánban, ahogyan Vietnámmal kapcsolatban is tették.

Szerkesztőségi munkatársai sokaságának segítségével a The Washington Post 2019 decemberében cikksorozatot jelentetett meg a dokumentumokról. Emberek milliói olvasták a sorozatot, amely többek között tartalmazott egy adatbázist a Post által közszolgáltatásként online hozzáférhetővé tett interjúkról és hópihékről is.

A Kongresszus, amely évekig nagyrészt figyelmen kívül hagyta a háborút, több meghallgatást is tartott, hogy megvitassa az eredményeket. Tábornokok, diplomaták és más tisztviselők vallomásaikban elismerték, hogy a kormány nem volt őszinte a nyilvánossággal. A törvényhozók politikai elkötelezettségüktől függetlenül dühüknek és csalódottságuknak adtak hangot.

– Ez elmarasztaló anyag – mondta Eliot Engel New York-i demokrata képviselő, a képviselőház külügyi bizottságának elnöke. – Felhívja a figyelmet az amerikai nép és vezetői közötti őszinte, nyilvános beszélgetés hiányára azzal kapcsolatban, hogy mit is műveltünk Afganisztánban.

Rand Paul kentuckyi republikánus szenátor „rendkívül aggasztónak” nevezte a The Washington Post sorozatát.

– Olyan amerikai háborús erőfeszítést mutat be, amelyet súlyosan károsított a küldetés eredeti tervekhez képest történt eltérülése, és amely a világos és elérhető célok teljes hiányától szenved.

A leleplezések az emberek elevenére tapintottak. Sok amerikai mindvégig gyanította, hogy a kormány hazudik nekik a háborúról, és dühösek voltak. A közvélemény több bizonyítékra vágyott, több igaz szóra arról, hogy mi is történt valójában.

Tudtam, hogy az amerikai hadsereg szóbeli interjúkat készített Afganisztánban szolgált katonákkal, és kiadott róluk néhány tudományos monográfiát. De hamarosan rájöttem, hogy a hadseregnek hatalmas mennyiségű ilyen dokumentuma van.

2005 és 2015 között a Kansas állambeli Fort Leavenworth-i székhelyű Combat Studies Institute (Harci Tanulmányok Intézete) a hadsereg Operational Leadership Experience (Műveleti Vezetési Tapasztalatok) projektje keretében több mint 3000 olyan katonát hallgatott meg, akik külföldön szolgáltak a „globális terrorizmus elleni háborúban”. A legtöbben közülük Irakban harcoltak, de sokat Afganisztánban is bevetettek.

Heteken át válogattam a nem titkosított interjúk teljes átiratait, és több mint 600 olyan beszélgetés anyagát tettem félre, amelyekben afganisztáni veteránok szerepeltek. A hadsereg szóbeli beszámolói színes, első kézből származó leírásokat tartalmaztak, többnyire a terepre vezényelt fiatal tisztektől. Emellett megszereztem kisebb számú olyan interjú anyagát is, amelyeket a washingtoni U. S. Army Center of Military History (Az amerikai hadsereg Hadtörténeti Központja) készített.

Mivel a hadsereg történelmi kutatások céljából engedélyezte az interjúkat, a katonák közül sokan jóval nyíltabban beszéltek tapasztalataikról, mint ahogyan egy cikken dolgozó újságíróval tették volna. Együttesen nyers és őszinte nézőpontból mutatták be a háború hibáit, mintegy a Pentagon vezetői által terjesztett beszédtémák fonákjaként.

A Virginiai Egyetemen rábukkantam a rendkívül árulkodó dokumentumok egy másik gyűjteményére is. A Miller Center, az egyetem politikatörténetre szakosodott, pártoktól független társintézménye 2009 óta irányítja a George W. Bush elnökségét feldolgozó, interjúkon alapuló projektjét. A Miller Center munkatársai mintegy száz olyan emberrel beszélgettek, akik Bush mellett dolgoztak, köztük kulcsfontosságú kormányzati tisztviselőkkel, külső tanácsadókkal, törvényhozókkal és külföldi vezetőkkel.

Legtöbben azzal a feltétellel egyeztek bele az interjúba, hogy a jegyzőkönyvek sok évig – vagy halálukig – titkosak maradnak. A Miller Center aztán 2019 novemberétől megnyitotta a George W. Bush-archívum egyes részeit a nyilvánosság előtt. Az én céljaim szempontjából tökéletes volt az időzítés. Megszereztem egy tucatnyi, az afganisztáni háborút felügyelő katonai parancsnokokkal, kormánytagokkal és más magas rangú tisztviselőkkel készült szóbeli interjú átiratát.

A Virginiai Egyetem interjúi megint csak szokatlanul őszinték voltak. Peter Pace tengerészgyalogos tábornok, aki Bush alatt a vezérkari főnökök egyesített bizottságának elnökeként és alelnökeként szolgált, sajnálatát fejezte ki amiatt, hogy nem sikerült a közvéleményt egyértelműen tájékoztatni arról, meddig tarthatnak az afganisztáni és iraki háborúk.

– El kellett volna mondanom az amerikaiaknak, hogy itt nem hónapokról és évekről van szó, hanem évtizedekről – magyarázta Pace. – De mivel ezt nem tettem meg, és mivel tudomásom szerint Bush elnök sem tette meg, az amerikaiak szerintem gyorsan megindított és gyorsan befejezett háborúkat képzeltek el.

***

E könyvnek nem célja, hogy kimerítően bemutassa az Egyesült Államok afganisztáni háborúját. Nem is hadtörténeti munka, amely a harci műveleteket taglalja. Inkább arra tesz kísérletet, hogy megmagyarázza, mi romlott el, és hogyan mulasztotta el három egymást követő elnök és a kormányzata az igazság feltárását.

Az Afganisztán-iratok összesen több mint 1000 olyan emberrel készített interjún alapul, akiknek közvetlen szerepük volt a háborúban. A Tanulságok-interjúk, a szóbeli beszámolók és a Rumsfeld-hópihék több mint 10 000 oldalnyi anyagot tesznek ki. Szerkesztetlenül és szűretlenül mutatják be azon személyek véleményét – a washingtoni döntéshozóktól kezdve azokig, akik Afganisztán hegyeiben és sivatagaiban harcoltak –, akik tudták, hogy a háborúval kapcsolatban az amerikai néppel elhitetett hivatalos indoklások és helyzetjelentések egyszerűen nem igazak, vagy legjobb esetben is igen erőteljesen megszűrték azokat.

A nyilvánosság előtt azonban szinte egyetlen magas rangú kormánytisztviselőnek sem volt bátorsága beismerni, hogy az Egyesült Államok lassan elveszíti azt a háborút, amelyet az amerikaiak egykor elsöprő többséggel támogattak. Cinkos hallgatásukkal a katonai és politikai vezetők elkerülték a felelősségre vonást, és kitértek az olyan újraértékelések elől, amelyek megváltoztathatták volna a végeredményt, vagy lerövidíthették volna a konfliktust. Ehelyett inkább eltemették hibáikat, és hagyták, hogy a háború egyre jobban félrecsússzon.

Tartalom

Prológus

Első rész: A győzelem hamis íze 2001-2002

Első fejezet: Zavaros küldetés

Második fejezet: „Kik a rosszfiúk?”

Harmadik fejezet: A nemzetépítés-projekt

Második rész: A nagy figyelemelterelés 2003-2005

Negyedik fejezet: Afganisztán háttérbe szorul

Ötödik fejezet: A hamvaiból feltámasztott hadsereg

Hatodik fejezet: Iszlám fafejeknek

Hetedik fejezet: Mindkét oldalra játszani

Harmadik rész: A tálibok visszatérnek 2006-2008

Nyolcadik fejezet: Hazugságok hálója

Kilencedik fejezet: Inkoherens stratégia

Tizedik fejezet: A hadurak

Tizenegyedik fejezet: Háború az ópium ellen

Negyedik rész: Obama túllő a célon 2009-2010

Tizenkettedik fejezet: Ráduplázás

Tizenharmadik fejezet: „Végtelen pénzt elnyelő sötét gödör”

Tizennegyedik fejezet: Barátból ellenség

Tizenötödik fejezet: A korrupció szorításában

Ötödik rész: Minden széthull 2011-2016

Tizenhatodik fejezet: Háborúban az igazsággal

Tizenhetedik fejezet: A belső ellenség

Tizennyolcadik fejezet: A nagy illúzió

Hatodik rész: Patthelyzet 2017-2021

Tizenkilencedik fejezet: Trumpon a sor

Huszadik fejezet: A drogállam

Huszonegyedik fejezet: Párbeszéd a tálibokkal

Epilógus

Köszönet

A forrásokról

Jegyzetek

Bibliográfia

A képek jogtulajdonosai

Név- és tárgymutató

Képmelléklet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Courier Prime – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0