SZERB ANTAL

MADELON, AZ EB

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-93-7

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

TARTALOMJEGYZÉK

MADELON, AZ EB

SZERELEM A PALACKBAN

SZÁZADVÉG

A ZSARNOK

ST. CLOUDBAN EGY KERTI ÜNNEPÉLYEN

GONDOLATOK A KÖNYVTÁRBAN

CYNTHIA (Töredék)

A HERCEG (Képzeletbeli arckép)

MADELON, AZ EB

Elérhetetlen vágy az emberé.
Elérhetetlen tündér, csalfa cél.

Csongor és Tünde.

Bátky János, dr. phil., életének szürkesége ellen különféleképpen védekezett. Gyermekkorá ban néha sikerült csokoládéevés közben azt képzelnie, hogy szalámit eszik. Késõbb nagyon szerette a kevert italokat. A gin a vermuthban olyan volt, mint meghalt fenyõerdõk erõteljes kísértete. A vörösborba curaçaot lehetett önteni és az olyan volt, mint egy tizenhatéves kis lány, aki azóta már biztosan férjhezment. A nõk arcát következetesen elfelejtette.

- Hogy is néz ki Jenny? - tünõdött egy bizonyos õszi délutánon Londonban. Repkény futotta be a walesi methodisták kis templomát, mely elõtt állt. A londoni templomok csodálatos módon megõrzik az igaz hit falusiasságát az automobilok között.

Gyorsan feljegyezte ezt az aforizmát, mert rendszeretõ ember volt. Azután visszatért Jennyre. Öt perc múlva hat. Ha addig nem jut eszébe, hogy néz ki Jenny, katasztrófális lesz. Igaz ugyan, hogy Jenny általában sötétkék kosztümben szokott lenni, de ezt mégsem lehet mint vég érvényes igazságot leszögezni. Kétségkívül van Jennyben valami kimondott Jenny szerûség, de csak olyan halványan, mint ahogy a teafajták különböznek egymástól. Vég eredményben minden nõ Jenny.

- Hallo, is it you? Maga az? - mondta Jenny, a megérkezõ.

A kérdés igen helyénvaló. „Minden randevu elsõ és legnehezebb feladata az azonosság meg állapítása,” jegyezte fel Bátky, ezúttal csak mentálisan. Itt van egy idegen hölgy, aki butaságokat beszél és haragszik, hogy máshol vártam, mint ahol megbeszéltük. Bátky hagyta, hogy Jenny kiharagudja magát, azután megkérdezte:

- Nem jönne el hozzám teára?

- Ó nem, - felelte Jenny halálra váltan, mint mindíg, mikor ez a lehetõség felmerült. Azután elmentek Bátkyhoz teára, mint mindíg.

Jenny a vevõkrõl beszélt. Egy öregúr megvett egy György-korabeli kályhapiszkálót, egy fa madonnát és egy kis négerplasztikát. De meddig tartott! Krokodilokban még mindíg nagy a kereslet. Ó és volt ott két fiatalember, biztosan mûvészek voltak, azt mondták Jennynek, hogy olyan, mint egy olasz kép. Hogy is hívják azt a híres olasz festõt?

- Giovinezzo Giovinezzi, - indítványozta Bátky.

Igen. És vacsorára is hívták. De õ nem ment. Décens nõ nem megy.

Mert Jenny egy mûkereskedésben dolgozott.

És ott volt Rothesay grófné, megint.

- Ó, ott volt? - kérdezte Bátky, némileg felébredve. Rothesay... gyönyörû. Történelmi név. Az egyik õsét már az elsõ skót Jakab akasztotta fel, valahol St. Albansben. Majd otthon utána nézek.

- Milyen nõ Rothesay grófné?

- Ó, nagyon különös. Igen, határozottan azt lehetne mondani, hogy nagyon különös. Csak bejön, rámutat valamire, mondjuk egy gyertyatartóra és elviszi...

Bátky gondolatokba mélyedt.

Otthon, mialatt Jenny elkészítette a teát (Jenny az egész szerelembõl ezt élvezte a legõszin tébben), Bátky utánanézett a Rothesayknek. Egyet csakugyan felakasztottak. Skót tavat képzelt el, a kastély elõtt a hagyományos két agár, a gróf mélabús, elefántcsontot gyüjt és titkon, egyedül leissza magát hajnal felé, egy ablakmélyedésben. A grófné szívében katolikus már, fõorvosoknak maszkirozott jezsuitákat enged be egy tapétaajtón. Az égen tragikus alaku felhõk vonulnak.

Tea után Jenny közömbösen várta, hogy asszonyi sorsa beteljesedjék. Bátky hallgatott.

- Ha Jenny most Rothesay grófné volna, azt mondanám: - Mylady, hogyan tehette ezt? Hogyan kockáztathatta ennyire a jóhírét? Hiszen a szomszéd lakásban Mrs. Bird állandóan leselkedik... És különben is... egy Rothesay, akinek az õsét oly tragikus körülmények közt akasztották fel, hogyan alázhatja le magát hozzám, a polgárhoz, az egyszerû tudóshoz? A gróf kopói a nyomunkon vannak... Meneküljön asszonyom, azonnal, távozzék... És amikor kifelé menne és már az ajtóban állna dacosan felemelt fejjel, azt mondanám: Ó, mylady, csak egy pillanat századrészére maradjon még, jöjjön bár aztán a kárhozat...

És Jenny lába elé vetette magát. Jenny kissé zavartan símogatta a haját.

Azután minden úgy ment, mint rendesen.

Jenny megint ott felejtette egy ruhadarabját és mikor visszajött, már egy végtelenül fanyar Bátkyt talált. Bátky elgondolta, hogy egész életét rémes kis Jennykre pazarolja, mikor gyer mekkora óta Rothesay grófnék után vágyódott. A történelem a számára olyan erotikus világ volt, mint másoknak a színházi öltözõk és egy igazi nagy szerelemhez néhány száz év törté nelemre volt szüksége legalább is. És akkor Jenny... hazugság és onánia az egész.

- Mi baja? - kérdezte Jenny.

- Semmi. Csak máskor ne jöjjön. Vöröskezû nõk maradjanak otthon. És fogyjon le combban. És egyáltalán szûnjék meg.

Napokig ácsorgott azokban a végtelenül csendes utcákban, ahol tudomása szerint az angol arisztokrácia lakik, mikor Londonban idõzik. Néha nagy szállítóautók mentek át valamelyik híres londoni cég nevével. - Biztosan estély lesz valahol, - gondolta izgatottan. Itt-ott sikerült szóba ereszkednie egy kapus családtagjaival.

„Az arisztokrácia legfõbb ismérve a láthatatlanság”, jegyezte fel. Azután némi gondolkozás után hozzáfûzte: „Szõke nõk nem szeretik a halakat, de eksztázisba jönnek, ha tengeri pókot kínálsz.”

De vasárnapra kelve nyomasztónak érezte arisztokratikus magányát és elment a Regent Parkba, hogy a sétáló bolti lányok valamelyikével kiegészítse nõi repertoárját. Figyelmét fõkép a mókusok kötötték le, melyek hallatlan tömegben szórakoztatják a közönséget ebben a parkban; továbbá a kutyák. Egy rendkívül érdekes fekete kutya sétált elõtte, olyasmi volt, mint egy Skót terrier, de sokkal nagyobb és ördögibb, biztosan valami új találmány. A kutya mögött egy hölgy, akit a kutya nyugtalanul vonszolt maga után. Valamit keresni látszott az eb. Aggodalmasan szaglászta a földet. Végre egy mûemlék elõtt megállt. A célhoz értek boldog izgalmával hozzálátott, hogy sétájának tulajdonképpeni és fontosabb programmját lebonyo lítsa. De a terv véghezvitele úgy látszik belsõ akadályokba ütközött és hosszadalmasnak igérkezett. A kutya egészen különös meggörbüléseket mutatott be és így meggörbülten is egyre járkált körbe, igen kínos látványt nyujtva. Több angol kisfiú érdeklõdéssel szemlélte és szakszerû magyarázatokkal kísérte a mûveletet. A hölgy idegesen elfordult a kutyától.

- Ha parancsolja, majd vigyázok addig az ebre, - mondta Bátky. - Talán etesse addig a móku so kat.

- Nem rossz gondolat, - mondta a hölgy és átadta a kutyát Bátkynak.

- Pardon, - kiáltott utána Bátky, - hogy hívják a kutyát?

- Madelonnak, - felelte a hölgy és elsétált.

Aznap este Bátky egy kutyával gazdagabban tért vissza kis otthonába. A hölgyet a tömegben elvesztette. Eszébe jutott, hogy a kutyáknak remek ösztönük van és rábízta magát Madelon vezetésére. Kisétáltak a Hamstead Heathre, ahol a hegy tetején egy tó épült, melyet megcso dáltak. Madelon szótlanul és szórakozottan ballagott tovább. Órák hosszat gyalogoltak. Késõ este kiértek Golder’s Greenbe, ahol Londonnak vége van. Itt aztán Madelon visszafordult és nyugodtan elindult a város felé. Bátky rájött, hogy a kutya becsapta. Taxit vett és másnapi ebédjének feláldozása árán hazaszállította Madelont.

Nyugtalan éjszakája volt. A kutya nem evett, nem ivott. Gyanakodva szemlélte Bátky búto rait, majd bevonult egy sarokba és vonított. Hajnal felé Bátky már nem bírta tovább, elment egy egész éjjel nyitva levõ teaházba és a márványasztalra borulva néhány órát szunnyadozott.

Reggel a nap a kutya jegyében kelt fel. Hazament, Madelon még élt, sõt nyugodtan aludt Bátky ágyában. Olyan volt, mint egy rojtosszélû fekete kendõ. Mikor Bátkyt meglátta, indu latosan morgott. Enni nem akart.

Bátky egy karosszékbe vetette magát és megpróbált módszeresen gondolkozni. Mit csináljon Madelonnal? Esetleg a Kensington Múzeumnak ajándékozza, ott sok kitömött kutya látható. De humánus szíve tiltakozott ez ellen a terv ellen. Nevelje fel és igyekezzék összebarátkozni vele? Az emberi akarat néha csodákat tesz. Lassankint megnyugodott ebben a gondolatban.

- Majd megszokjuk egymást, - mondta magában. - Mindíg vágyódtam egy állat után, hogy ne legyek olyan egyedül. Kár, hogy Madelon csak azért száll le az ágyról, hogy meglocsolja a márványlapot a kandalló elõtt.

Lehajtott fejjel hallgatta a részeg takarítónõ szemrehányásait. Hozzá volt szokva, hogy az emberek félreértik.

- Egy-két hónap mulva talán már rá fogom venni, hogy eljöjjön velem sétálni. Majd a Regent-Parkban fogunk sétálni egy szép tavaszi délutánon. Egyszer majd szembejön velem a hölgy, akitõl Madelont kaptam. „Asszonyom, - fogom majd mondani, - íme, hûségesen megõriztem, amit rámbízott. Madelon egy kicsit megnõtt azóta, ugye, kissé tán meg is hízott, de nem annyira, hogy formáinak ártana. Általában látszik rajta, hogy az utóbbi hónapokat egy intellektuel társaságában töltötte. Nem hiszem, hogy hátrányára fejlõdött volna...”

- És így szó szót követ majd, mígnem elmegyünk teázni, majd moziba, ki tudja. - A hölgy, amennyire emlékezett rá, csinos és megnyerõ külsejû volt, rendkívül egyenes vállal. Egy sze rûen, de ízléssel öltözött. Nyilván fiatal, de jómódú dohánykereskedõ neje. Édesapja tiszte letben megõszült tisztviselõ egy nagy biztosítóintézetnél. Egy kis házuk van valahol, talán East Ealingben, egy olyan utcában, melynek minden oldalán hatvan ház áll és mind egyforma. És az élet bennük, szintén tökéletesen egyforma lehet. Ó, angol kispolgárság, pontos teaidõ, nyugodalmas téli esték a kandalló elõtt, félóránkint egy szó, az is a walesi hercegrõl...

Délután csöngettek. Bátky felrázta magát polgári álmaiból és ajtót nyitott. Az ajtóban a hölgy állt.

- Eljöttem Madelonért, - mondta egyszerûen.

- Ó! ó! sõt ó! - mondta Bátky, elveszve a sors csodálatos útjainak szemléletében. - Foglaljon helyet. Madelon még él. De hogy talált meg engem? Mégis, London nagy város...

- Nagyon könnyû volt, - mondta a hölgy. - Maga tegnap kezembe nyomta ezt a könyvet, hogy fogjam, amíg maga Madelonra vigyáz. A könyvben volt egy levél, Bátky Jánosnak, London, Francis Street... gondoltam, ez Maga. Délután jöttem, hogy itthon találjam. Mert bocsánatot akarok kérni... képzelem, Madelon mit mûvelt az éjszaka... szegény ember!

- Ó, már kezdtünk összebarátkozni - mondta Bátky szemérmesen. - Egész éjszaka simogat tam, mert arra gondoltam, hogy olyankor a Maga keze érintette.

- Kedves, - mondta a hölgy és levetette kalapját.

Most látta csak Bátky, hogy milyen gyönyörû. - Mindíg is szerettem a dohánykereskedõk feleségeit. A hajában van valami a virginiai dohány nemes sárgaságából.

Teát fõztek és amíg a hölgy betöltötte, Bátky megragadta az alkalmat és felírta egy cédulára: „A szerelmek szeptemberben vagy januárban kezdõdnek.”

Tea után odaült a hölgy lábához és ölébe hajtotta fejét. Arra gondolt, hogy most otthon vannak, a hölgynél otthon, East Ealingban. A falon lóg a család, a nagypapa pofaszakállal. A grammofon karácsonyi énekeket dalol. Minden olyan nyugodt és változhatatlan. A Brit birodalom erõs alapokon áll. Madelon egy kis macskával játszik a kandalló elõtt.

A hölgy ajkának oly íze volt, mint a házilag készült eperjamnek. Mikor ruháit levetette, moz dulatai nyugodtak és szelídek voltak, mint aki tudja, hogy holnap is lesz egy nap. Lényébõl annyi határozottság sugárzott, hogy Bátky nem is csodálkozott váratlan diadalán. Úgy látszik, náluk teaivás után ez következik. Jenny is így szokta...

- Máskor is eljövök, - mondta a hölgy estefelé.

- Boldog leszek, - mondta Bátky meggyõzõdéssel. - Nem mondaná meg a nevét?

- Ó! Azt hittem, hogy megismert. A képemet láthatta eleget a lapokban. Én vagyok Rothesay grófné.

És elment.

Ez a végakkord bántotta Bátkyt, aki nagyon becsülte az igazmondást másokban. Többnyire szakított a hölgyekkel, akik azt mondták, hogy fogat huzatnak, amikor a másik férfivel voltak. Miért szégyelli azt, hogy egy fiatal, de jómódú dohánykereskedõ felesége? Az angolok gyógyíthatatlan sznobok. Ha nekem volna egy kis házam East Ealingben és a nagypapa pofaszakállal lógna a falon, dehogy tagadnám le.

Ez a hazugság annyira lehangolta, hogy nem is lett szerelmes az illetõ hölgybe. Magányos sága megint úgy nyomta, mint egy lassan leereszkedõ mennyezet. A londoni utcákon mindíg éppen alkonyodott; finom esõ szitált; a Camden Hillen öregurak sétáltak a végtelen pihenés felé. A Kensington városrészben egymagában kétmillió idõsebb hölgy lakik. Az életnek semmi értelme sincs. Valahol, talán egy skóciai kastély mélyén, vagy százados fák alatt egy sötétedõ alléeban, egy meghasonlott grófnõ most vet véget önkezével életének.

Egy nap megint megjelent a hölgy.

Megint nagyon kellemes délutánt töltöttek. Bátky bizalmas és érzékeny hangulatban volt, Pestrõl mesélt, ahol meghitten világítanak ki az utcára a kávéházak, a pincérek tudják, hogy az ember milyen ujságot szeret olvasni és titokzatos szegényemberek lapátolják éjszakánkint a szép fehér havat.

- Hogy hívják? - kérdezte, mert elvárta, hogy most már az asszony is õszinte lesz.

- De hiszen mondtam már. Én vagyok Rothesay grófné.

Bátky hideg lett és kimért. Látta, hogy sohase fogja megközelíteni ezt a nõt, pedig mit ér a szerelem, ha nincsen az emberek közt lelki kapcsolat.

- Holnap elutazom, - mondta, - Franciaországba, ahol az apám toronyõr a Notre-Dameban.

- Mikor jön vissza? - kérdezte a hölgy.

- Nem jövök többet vissza, - mondta Bátky komoran.

- Ahogy gondolja, - mondta a hölgy vállat vonva és lesietett a lépcsõn.

Pár nappal késõbb a Sunday Pictorials valami alkalomból megint hozta Rothesay grófné fényképét. Õ volt az.

„A nõk kiismerhetetlenek,” írta fel Bátky egy papírszeletre, melyet gondosan eltett.

SZERELEM A PALACKBAN

Lancelot, a lovag, akit nem érhet semmiféle gáncs, Chatelmerveilnek, Klingsor varázsló várá nak vendége volt. Vacsora után voltak, Klingsor a legjobb borait hozatta fel elõkelõ vendége tiszteletére. Kettesben iddogáltak az irdatlan nagy terem közepén.

- Nem udvariasságból mondom, - szólt Lancelot, - de ilyen jó bort nem emlékszem, mikor ittam utoljára.

- Itthoni termés, - mondta szerényen a varázsló. - Kár, hogy olyan kevesen isznak belõle. Bizony, kedves öcsém, nem is képzeled, milyen elhagyatott vagyok. Esztendõszámra nem jön hozzám látogató. Úgy élek valósággal, mint egy remete.

- Nem lehet csodálni, mindíg mondtam neked, minek ûzöl ördögi mesterségeket. Azért nem meri egy úriember se betenni ide a lábát.

- Ugyan kérlek, az én varázslataim! Rég felhagytam már azzal az unalmas foglalkozással. Minden félreértésen alapul, amit rólam beszélnek. Hidd el, tisztára jóakaratból történt, hogy annak idején elraboltam az Orilous menyasszonyát, meg hogy a Meliacansot teknõsbékává változtattam, amikor a Szentföldre akart menni, meg mindezek a históriák.

Lancelot készséggel el is hitte. A varázsló, amint az éjszaka növekedtével mindjobban fel ébredt fáradt közönyébõl, egyre rokonszenvesebb lett. Mélyenülõ két szeme csupa ragyogó okosság volt, szava csupa öreg bölcseség.

- Derék ember vagy te, Klingsor bátyám, én mindíg mondtam, - szólt Lancelot és megölelte a varázslót.

Klingsor efölött való örömében még jobb bort hozatott fel, ebbõl még nem adott senkinek, szinte maga is meg volt hatva, amint reszketõ kezével maga töltötte a kelyhekbe. A bornak csodálatos színe volt. Lancelot felállott, arca komoly és gyönyörû lett, amint mondta:

- Klingsor, most már itt az ideje... ezt a kelyhet az én magas úrnõmre, Guinevere királynéra!

Kiitta és hosszasan maga elé meredt, A varázsló ismerte ezt a tekintetet. Tudta, eljött a pillanat, amikor a szerelmes lovag vagy könnyekre fakad és kiönti szívét, vagy pedig kitépi a varázsló szakállát. Hogy ez utóbbinak elejét vegye, teljes erejébõl visszaszorította a száraz köhögést, ami a torkát fojtogatta és áhítattal kérdezte:

- Ó, hát a világszép Guinevere királyné a te hölgyed? Talán most is az õ szolgálatában jársz?

Tudta jól, hogy Guinevere Lancelot hölgye. Abban az idõben még nem találták fel a diszkré ciót és a nevezetesebb szerelmekkel országról-országra házaltak a lantosok. Különben neki igazán mindegy volt, akár Guinevere, akár Viviane, nem lévén már érzéke a nõi nem iránt.

Lancelot ajka körül finom, átszellemült mosoly játszott, szinte el akart repülni az ajkáról, amint felelte:

- Hét esztendeje minden utam az õ szolgálatában áll. Bizonyára hallottál egy és más viselt dolgomról. Igaz, hogy az emberek szeretnek mindent felfújni. Most is éppen egy sárkány ellen vonulok, aki multkor Szent Mihály éjszakáján berepült a királyné kincsesházába és ellopta a felét annak a pár cipõnek, amit a királyné a férjétõl, a dicsõ Arthus királytól kapott, amikor az visszajött írországi hadjáratából. Hallatlanul szemtelen némely sárkány. A királyné engem bízott meg, mint leghívebb lovagját, hogy visszaszerezzem. Mégis, más kezében nem szívesen látná a cipõjét, hisz ez érthetõ, úgy-e?

A varázsló ábrándosan mondta:

- Hát ilyen nagy a szerelem... akkor te nagyon boldog lehetsz.

Lancelot felháborodott.

- Én boldog? Cipelem magammal a gyötrelmet és néha lefekszem a földre, úgy üvöltök. Napjaim kétharmadát aktív boldogtalansággal töltöm, maradék harmadában pedig csodálko zom, hogy hogy is bírom elviselni.

- Hát... akkor azt kell gondolnom, ne haragudj, hogy a királyné nem szeret téged.

Lancelot felugrott, kardjára csapva.

- Hát mit gondolsz, vén gazember, kehesek atyamestere! Hogyan is szeretne engem Guinevere királyné, aki Arthus király felesége! Õ a legszentebb asszony azok közt, akik valaha rácáfoltak Éva anyánk természetére.

A varázsló bocsánatkérõ szónoklatot akart kivágni, de kitört belõle a régóta visszafojtott köhögés. Szeme majd kiesett és közel volt, hogy leforduljon a székrõl. Lancelot, megfeled kezve a sérelemrõl, segítségére sietett, püffölte a hátát és vigasztalta.

- Látod, látod, - mondta, - nem elég, hogy addig rakoncátlankodtál a férfiasságod ékével, amíg el nem vették tõled: vigyázz, nehogy a nyelveddel addig rakoncátlankodj, amíg magad lehara pod.

A varázsló nemsokára magához tért, bevezette Lancelot-t a hálóterembe és nyugodalmas jó éjszakát kívánt. Lancelot felsóhajtott a „nyugodalmas” szóra, azután buzgó imában kérte a mennybélieket, hogy õrizzék meg Guinevere királynét és lefeküdt.

Klingsort ezidõtájt krónikus álmatlanság gyötörte, Elõvett egy könnyebb arab varázsló könyvet, hogy elûzze az éjszaka unalmát, de sehogysem érdekelte, amit olvasott. Ha eszébe jutott Lancelot sorsa, a szeme megtelt könnyel és végül is sírva fakadt. Az öreg varázsló alapjában véve igen jóindulatú ember volt és Wolfram von Eschenbach épúgy félreismerte, mint a középkoriak általában. Az Orilous menyasszonyát csak azért rabolta el, mert tudta, hogy Orilous goromba fráter, aki, ha különbözõ lovagi harcok után végül elnyeri a hölgy kezét, minden megmaradt harci kedvét az asszonyon fogja kitölteni, megveri napjában két szer, reggeli és estebéd után és egyszer még a csuklóját is kificamítja. Ami pedig a Meliacans-esetet illeti, csak azért változtatta a lovagot teknõsbékává, mert tudta, hogy ha az illetõ elmegy a Szentföldre, menyasszonya meg fogja csalni egy zsidó harisnyakereskedõvel.

Lancelot-n nagyon megesett a szíve. Megfoghatatlan volt elõtte, hogy valaki ennyire szen vedjen a szerelem miatt. Ifjúkorában ugyan õ maga is sokat nyájaskodott az asszonyokkal; de amióta egy zordon férj oly kegyetlen és ma már pirulás nélkül le sem írható módon állott bosszút rajta, már el is felejtette, hogy mi a szerelem és határozottan jobban érezte magát nélküle.

Mégis sokáig habozott, segítsen-e Lancelot-n. Tudta, hogy a világ ezt a cselekedetét is félre fogja magyarázni és esetleg maga Lancelot is kitépi a szakállát. De ez sem tudta visszatartani, a szánalom mindennél erõsebb volt benne.

Kikereste mûszerei közül a csoda-harapófogót és a kék szemüveget, amellyel meg lehetett látni szellemi lényeket. Majd levette a cipõjét és beosont Lancelot szobájába.

A szobában kis mécses égett. Klingsor a bûvös szemüveg segítségével átlátott a takarón, az ingen, a bõrön, bele Lancelot testébe és figyelemmel kísérhette a kis életszellemek pajzán játékait, amint a vérerek labirintusain kergették egymást fel-alá. Sokáig tartott, amíg a Szerel met megtalálta közöttük. De végre rálelt: ott ült a Szerelem lovagló helyzetben Lancelot hát gerincén és egy kicsi tollseprûvel csiklandozta. Aztán elúnta ezt a játékot, ügyesen bebujt a tüdõ lebenyei közé és összeszorította a lovag szívét. De ezt is tréfának találhatta, mert beült az aortába és a vérfolyamon felszállíttatta magát az agyba. Itt egy ideig babrált a finom teker vények között, kivett mindenfélét a fiókokból, meg visszatette, azután belezavarodott a vonalkák rendszerébe, ásított egyet és Lancelot száján át kiugrott az ágyra. Leült az ágy szélére, lábát lóbálva és kis tükörben nézegette magát, mert a Szerelem nagyon hiú. Pedig nem volt szép a Szerelem: sovány volt és sápadt, nyugtalan és idomtalan és a sok erõlködéstõl kidagadtak az erei. De õ nem látta, hogy milyen csúnya, mert köztudomású: a Szerelem vak.

A Szerelem az ágy szélén ült - ez volt az alkalmas pillanat. Klingsor gyorsan fogta a harapó fogót és nyakoncsípte vele a Szerelmet. A Szerelem sikított egyet és elejtette a tükröt.

A hangra az éberen alvó Lancelot felébredt, egy pillanat alatt talpon volt, kezében vánkosa alá rejtett kardja és rárohant Klingsorra. Mikor észrevette, hogy Klingsorral áll szemközt, zavar tan és gyanakodva leengedte kardját.