LAKATOS PÉTER KORÁBBI KÖNYVEI
A JAFFA KIADÓNÁL:

Kettlebell

Paleolit edzés

Legyél te is biohacker!
(Sáfrán Mihállyal)

Kortalanul!

Keto természetesen

(dr. Váczi Péterrel)

© Lakatos Péter, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: HEGYI PÉTER

Belívterv, tipográfia: SOMOGYI DOMINIKA

Szerkesztő: MÖRK LEONÓRA

Felelős szerkesztő: SCHULTZ JUDIT

Felelős kiadó: RADOS RICHÁRD

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-567-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jogi nyilatkozat

A szerzők és a kiadó semmilyen felelősséget nem vállal bármely, a könyvben szereplő, életmódra vonatkozó ajánlás, egészségügyi tanács, illetve étrend követése idején, annak következtében fellépő bármilyen egészségi problémáért.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Mottó

Előszó

1. BEVEZETÉS

Mi az az illesztési hiba?

Minden mindennel összefügg

Az átlagéletkor mítosza

Genetika vs. epigenetika

Hormézis – stresszre vagy teremtve

Xenohormézis

Áteresztő bél szindróma – a leggyakoribb illesztési hiba

Ne egyek növényeket?

Étkezési útvesztők

A genetikád őre, a TP53

Az illesztési hiba korrekciója a gyakorlatban

Mellékvese-fáradtság

Összefoglalva

2. ÉTKEZÉS

Kalória vagy éhezés?

Metabolikus rugalmasság

A SAID-alapelv az étkezésben

Természetes ketogén étrend (TKÉ): cukorbeteg leszel tőle?

Hogyan alakíthatom ki a metabolikus flexibilitást?

A cukor

Mennyi szénhidrátot fogyasszunk?

És ha ketogén vagy húsevő diétát követek?

Fehérjék és zsírok

mTOR és AMPK

VO2 max és laktátküszöb

Nagy kövek

Kis kövek

3. LÉGZÉS

A hiperventiláció

Lúgosítás?

Mi a légzés fő célja tehát?

Az oxigén

A szén-dioxid

A nitrogén-monoxid (NO)

Az orr

Az arc és a légzés kapcsolata

Mi a megoldás?

A légzészavar

A kontrollszünet mérése és értelmezése

A rekeszizom

Az extenziós kompressziós stabilizációs stratégia

Szén-dioxid-tolerancia-edzés

Nagy kövek

Kis kövek

4. EDZÉS

Ősemberedzés?

Miért edzünk?

Atléták: születnek vagy kreáljuk őket?

A paleolit atléta

Alapok: az energia minden

Energiaforrások

Aerob rendszerek

Anaerob rendszerek

Funkcionális edzés

Mobilitás és stabilitás

Nagy majom, kis majom

Hierarchia

Maffetone-módszer: így növeld az aerob kapacitást!

Mikroedzések: így növeld a munkakapacitást

Abszolút minimalista megoldás

Így növeld az izomtömegedet – középhaladóknak

Antiglikolitikus tréning (AGT) középhaladóknak

HIIT: magas intenzitású intervallumos edzés (High-Intensity Interval Training)

HIIT vagy SMIT?

A Tabata-módszer

Nagy kövek

Kis kövek

5. REGENERÁCIÓ

Az alapok

Az alvás

Miért van szükségünk alvásra?

Az alvás szakaszai

Az alvás és a hormonok

Az alváslabor

Miért baj, ha horkolsz?

Regenerációs eljárások

SMR, azaz kötőszöveti önmobilizáció

A túledzés veszélyei

Nagy kövek

Kis kövek

6. LÉLEK ÉS ELME

A változás

Röviden az agyról

Kezdd a miérttel!

A hatlépéses módszer

A neurotranszmitter-dominancia

A jelenben lenni

A bizonyítékok

De mi az a bűn?

A szabad akarat

Meditáció vagy relaxáció?

Elme – vizualizáció

Nagy kövek

Kis kövek

7. TÁPLÁLÉKKIEGÉSZÍTŐK

Magnézium

Vas és réz – fontos, de jobbára nem kell szedned

Mit szedjek tehát, és mit ne?

Egyéb kiegészítők

Mi az a P53, és mi a szerepe?

Nagy kövek

Kis kövek

SZÓTÁR

FORRÁSOK

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom elsősorban a Teremtőnek azért, mert lehetőséget adott arra, hogy ezt a könyvet megírjam. Erőt az íráshoz, támogató barátokat, szerető családot, az utamat egyengető Mestereket.

„Mindenre van erőm a Krisztusban,
aki engem megerősít.” (Fil 4,13)

Ha beteg az aranyhalad,
jobban jársz, ha előbb a vizet cseréled ki,
mielőtt elkezdenéd gyógyszerekkel tömni.

ROBB WOLF

ELŐSZÓ

Teljesen mindegy, hogy most kezdesz az életmódod megváltoztatásába, vagy profi biohacker vagy, úgy gondolom, ez a könyv segíteni fog abban, hogy a neked megfelelő változást tudd alkalmazni az életedben.

Az emberek többsége azt hiszi, hogy öles léptekkel kell haladnia a változás felé, pedig az ördög éppen a részletekben lakozik. Az apró változások összessége már egy éven belül is hatalmas fejlődést jelent, de ezt segítendő a leírt stratégiákat sorba is rendeztem, így kedvedre válogathatsz közülük. A könyvem írása során próbáltam olyan fejezetekbe rendezni az anyagot, hogy az önálló területek megfelelő mélységben megismerhetők legyenek. A szakkifejezéseket pedig a könyv végén szótárba gyűjtöttem, ott elolvashatod a magyarázatukat.

NAGY KÖVEK, KIS KÖVEK

Egy magyar mondás szerint ha valaki igyekszik, az minden követ megmozgat. Egy angol mondás szerint pedig amikor az ember igazán keres valamit, egyetlen követ sem hagy felfordítatlanul, vagyis minden követ megfordít és megemel, hogy benézzen alá.

Ehhez a két mondáshoz igazodva minden fejezet végén megtalálhatod azokat a nagy köveket, amelyek alatt olyan információk rejtőznek, amelyek a legnagyobb hatással lesznek az életedre, valamint a kis köveket, amelyek hatása kisebb, de ettől még izgalmas részletekkel gazdagítják a tudásodat.

1.
BEVEZETÉS

Mi az az illesztési hiba?

Az emberi szervezet olyan alkalmazkodások összességének eredménye, amelyek a környezeti hatások révén jöttek létre hosszú idő alatt. Modern világunk azonban nagymértékben különbözik attól a környezettől, amelyben az emberi faj kialakult. Az a világ, amelyre a testünket tervezték, már nem létezik, és mivel a környezet aktivizálja a géneket, nem véletlen, hogy gyors változásait a genetikánk nem képes követni. A környezetünk és az eredeti terv közötti illesztési hiba az elsődleges oka ma a krónikus betegségeknek, és az egyik célunk az, hogy az egészségünk visszaszerzése érdekében a környezetet számunkra előnyössé formáljuk.

Amikor arról beszélünk, mire vagyunk tervezve, a legtöbben csak pár generációt lépnek vissza. Hiszen a nagyapám is evett kenyeret, mégis sokáig élt! Már az édesanyám is margarinnal főzött, mégsem volt sosem beteg!

A helyzet az, hogy egyáltalán nem elég két-három generációt visszalépni. Az utolsó négy-öt generáció az, amelyik már a modern, ultrafeldolgozott ételekkel találkozott. Közel háromszáz generációt kell visszanéznünk, ha át akarjuk tekinteni a modern ember mezőgazdaságon alapuló történelmét. Az az időszak pedig, amelyben a ránk jellemző genetikánk kialakult, az a genetika, ami most nem találja a helyét a modern világban, az a háromszáz generáció előtt élt több mint 140 ezer generáció története!

Forrás: Pedro Carrera-Bastos et al.: The Western diet and lifestyle and diseases of civilisation. Research Reports in Clinical Cardiology, March 11, 2011

Az illesztési hiba tehát azt jelenti, hogy olyan ingerek érnek minket, amelyekhez még nem alkalmazkodtunk, és az ingerek intenzitása és sokszínűsége sokunk alkalmazkodási képességét meghaladja. Mondhatjuk persze azt, hogy semmi értelme az őseinkkel összehasonlítani a modern embert, mert a régmúlt embere jellemzően korán meghalt. Túl azon, hogy ez csak mítosz, hadd jegyezzem meg: számos friss tanulmány rámutat arra, hogy a mostani tizenéves korosztály az első, amelynek várható élettartama nem fogja meghaladni a szüleiét. Egy 2019-es kutatás szerint pedig az Egyesült Államok felnőtt lakosságának 88 százaléka különféle metabolikus betegségekben szenved.

Nincs olyan területe az életünknek, amely akár csak nyomokban emlékeztetne arra, ahogyan az őseink éltek. Ne legyen félreértés, nem romantikus okokból tekintünk visszafelé az időben: az említett 140 ezer generáció olyan mély nyomokat hagyott a genetikánkon, hogy azt nem lehet figyelmen kívül hagyni.

Az étkezésünk messze áll a természetestől, a testmozgásunk jellege meg sem közelíti azt, amire a terv készült, folyamatos stressz ér bennünket, a légzésünk ennek megfelelően stresszlégzés, aminek hatása megjelenik a testtartásunkban, az arcformánkban. A fénykörnyezetünk is teljes mértékben természetellenes. Magyarán: minden külső hatás ellenünk dolgozik. Miért várjuk hát el az emberi szervezettől, hogy a hibás környezet ellenére is egészséges maradjon?

Minden mindennel összefügg

A könyv ugyan külön fejezetekből áll, de ezek tartalmában komoly átfedések és összefüggések jelennek meg. Az elszigetelt gondolkodás ugyanis nem életszerű, és az egyes tevékenységeknek úgynevezett pleiotróp, azaz több tulajdonságot megváltoztató hatásuk van.

Ez azt jelenti, hogy egy gén gyakran nemcsak egyetlen tulajdonságért – vagyis egyetlen fajta proteinkódolásért – felelős, hanem egymással látszólag össze nem függő jellemzők befolyásolására képes. Egy tevékenység tehát több gént aktivizálhat, egy gén pedig több folyamatra lehet hatással. Erre példa a testmozgás, amely minden kutatás szerint pozitív hatást gyakorol a fittségre, az élettartamra és a krónikus betegségekre.

Az átlagéletkor mítosza

Éveinknek száma legföljebb hetven, s ha erősek vagyunk, eljutunk nyolcvanig. Ebből is a legtöbb betegség, hiú fáradozás; gyorsan elszállnak, hamar végük szakad (Zsolt 90,10).

Bizonyos városi legendák rendszeresen felbukkannak a beszélgetésekben. Ilyen, különösen zavaró tévhit, hogy az őseink mind alacsonyak és gyengék voltak, és alig éltek tovább harminc évnél. Ehhez képest tudományos vizsgálatok egész sora bizonyította be, hogy őseink testmagassága, agytérforgata tizenkétezer éve jelentős csökkenésen ment keresztül, az alacsony átlagéletkorra vonatkozó állítás pedig minden alapot nélkülöz.

Expectations of Life: A Study in the Demography, Statistics, and History of World Mortality (Várható életkor: a halandóság demográfiájának, statisztikájának és történetének vizsgálata) című, könyvterjedelmű tanulmányában az ausztrál matematikai statisztikus, Henry Oliver Lancaster megállapította, hogy a 13. században az angol arisztokrácia huszonegy éves tagja ugyanúgy arra számíthatott, hogy megéri a hatvannegyedik évét, mint egy hasonló adottságú arisztokrata a 18. században. Egy másik forrás szerint a viktoriánus kori források azt mutatják, hogy a „veszélyes gyermekkori évek leteltével” a viktoriánus időszak közepén várható élettartam nem különbözött markánsan a maitól. Az átlagéletkor ugyan alacsonyabb volt, de miután a csecsemőhalandóságot kivették a kalkulációból, a várható életkor a férfiaknál 75, a nőknél 73 évre módosult.

Ha megvizsgáljuk az őskori emberek átlagéletkorát, amely harmincöt év, láthatjuk, ez nem azt jelenti, hogy az ebben az időben élt valamennyi ember harmincöt éves korában halt meg. Inkább azt, hogy minden, csecsemőkorban elhunyt emberre jutott egy másik személy, aki hetven évig is elélt. Az átlagéletkorral operáló statisztikák tehát mélyen hibás módon gondolkodnak az ősember életminőségéről, és emiatt alakult ki az a közvélekedés, hogy őseink korán haltak meg, a modern orvoslás és dietetika azonban meghosszabbította az életünket. Nos, az eredmények arra utalnak, hogy aligha beszélhetünk hosszabb életről, pusztán ritkábban előforduló korai halálozásról.

Nagyjából tizenkétezer évvel ezelőtt érdekes változáson ment keresztül az emberi társadalom. A gabona telepessé szelídített minket, elhagytuk a korábbi vadászó és gyűjtögető életmódot. Ezt a váltást csak részben okozta a biztonság iránti vágy, a másik ok, úgy tűnik, az volt, hogy a nagymértékű vadászat miatt elfogytak a hatalmas termetű növényevő állatok.

A Science Alert magazin szerint nagy árat fizettünk a váltásért. Megjelent a D-vitamin-hiány és számos, korábban ismeretlen betegség, a fogászati jellegű problémák száma pedig egészen drámai mértéket öltött. Erre utal Armelagos és M. N. Cohen tanulmánya is, amely szerint megjelentek az autoimmun betegségek, a csontozat gyengült, és a testmagasság jelentősen csökkent. Az átlagos vadászó-gyűjtögető férfi magassága 175 centiméter volt, ez egyes források szerint 8-10 centimétert csökkent közel kilencezer évvel ezelőtt, hogy aztán mostanára nagy nehezen utolérjük magunkat.

Az állkapocs mérete is megváltozott, és új, korábban soha nem ismert probléma jelent meg: a fogaink nem fértek el a szánkban. Emellett a húszezer évvel ezelőtti férfiagy 1500 köbcentiméter volt, míg a modern férfiak agya átlagosan csak 1350 köbcentiméter; a csökkenés mértéke megegyezik egy teniszlabda méretével. A női agy körülbelül ugyanilyen arányban zsugorodott. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a modern ember intelligenciája alacsonyabb lenne, de mindenesetre érdekes, hogy ilyen komoly változásokat találtak az antropológusok világszerte.

Néhány további példa Peter McAllister Manthropology című könyvéből:

● A római légiók napi több mint másfél maratont teljesítettek, testtömegük több mint felét felszerelésként cipelve magukkal.

● Athén harmincezer evezőst alkalmazott, akik egyes kalkulációk szerint mind magasan meghaladták teljesítményben a modern evezősök eredményeit.

● Az ausztrál őslakosok keményfából készült lándzsát dobtak 110 méterre vagy annál messzebbre (a jelenlegi gerelyhajítási világrekord 98,48 méter).

McAllister szerint nehéz volna összehasonlítani az ősi lándzsát a modern gerellyel, de hozzátette: „Az őslakosok remek erőnlétének egyéb bizonyítékai alapján el kell gondolkodni azon, vajon nem tudnának-e eredményesen versenyezni bármely atlétikai számban, amibe csak beneveznének.”

Genetika vs. epigenetika

Ha úgy gondolsz az örökölt genetikára, a DNS-re, mint egy zongorabillentyűzetre, akkor az epigenetika határozza meg, hogy mely billentyűk leütése hozza létre a melódiát. A koncert elsődleges szereplői azok a molekuláris anyagok, amelyek a mi genomunkhoz ragaszkodnak, és markereket hagynak. Ezek a markerek viszont speciális funkciókat adnak a sejteknek, és szabályozzák a működésüket. Ha túl sok marker halmozódik fel, és ha túl sok az epigenetikus zaj, akkor az irányok összezavarodnak, és a sejtek működésképtelenné válnak. – Dr. David Sinclair

„Az emberben fennálló öröklött hatásokat nehéz meghatározni a hosszú generációs idők és a pontos nyilvántartás nehézségei miatt” – olvasható egy átfogó epigenetikai tanulmányban. Néhány kutatás azt sugallja, hogy az életünk eseményei valóban befolyásolhatják gyermekeink, és talán még unokáik fejlődését is, mindezt a DNS megváltoztatása nélkül. Például tanulmányok kimutatták, hogy az 1944–45-ös holland éhínséget túlélő nők gyermekeinek és unokáinak fokozott volt a glükózintoleranciájuk felnőttkorban. Ebben a kutatásban az volt a csodálatos, hogy miután az eredményeket nyilvánosságra hozták, drasztikusan csökkent a cukorbetegek száma ebben a népcsoportban, mert aktívan tettek a cukorbetegség megelőzéséért. Más kutatók azt találták, hogy a holokauszttúlélők leszármazottainak alacsonyabb a kortizolszintjük, ami segíti a szervezet felépülését trauma után.

Az tehát, hogy miképpen éled az életedet, hatással van arra is, hogy milyen lesz a gyermekeid és unokáid egészségi állapota. Vagyis nem csak magadért vagy felelős, hiszen amit most teszel, az hatással lesz sok, utánad következő generációra. Korszakos felfedezést jelentett, amikor kiderült, hogy a szerzett tulajdonságok örökíthetők. Ez teljesen ellentmond a centrális dogmának, ami a molekuláris biológia egyik hatalmas, jól felépített, komolyan alátámasztott alaptézisének számított évtizedeken át. A centrális dogma kimondja, hogy az információ a génektől halad a fehérjék felé, visszafelé vezető út nincs. Aztán kiderült, hogy a szerzett tulajdonságok nagyon is örökíthetők. Ez alapvetően megváltoztatta a genetikáról alkotott felfogásunkat.

Képzeld el úgy, hogy a genetikád a hardver, és az epigenetika az a szoftver, amely a hardvert üzemelteti. Az epigenetika a tudományos kutatás feltörekvő területe, amely megmutatja, miként befolyásolják a környezeti hatások a génexpressziót. Ez azt jelenti, hogy a régi gondolat, miszerint a géneket „kőbe vésték”, nem igaz. A genetika és az epigenetika többé nem vita tárgya.

A legfontosabb genetikai utasítások, amelyeket mindannyian megkapunk, a DNS-ünkből származnak. De a környezet, amelyben élünk, aktivizálja vagy éppen kikapcsolja ezeket a géneket – ezzel foglalkozik az epigenetika. 2018-ban fedezték fel, hogy a környezeti-genetikai változások akár tizennégy generáción át is érvényesülhetnek egyes állatokban, például a C. elegans nevű fonálféregben. Az epigenetikus kapcsolók nem változtatják meg a gének információit, de meghatározzák, hogy az azokban kódolt információ felhasználásra kerül-e, és ezt magunk is elérhetjük, jobbára a környezetünk módosításával.

A géntranszlációnak – amit a génexpresszió előz meg – többféle epigenetikus szabályozója van. Ezek közé tartozik a metiláció, azaz a DNS kémiai módosulása, valamint a hisztonfehérjék acetilációja vagy deacetilációja. (Az acetiláció egy acetilcsoport bekerülését jelenti egy vegyületbe, a deacetiláció az ezzel ellentétes folyamatot.) A metiláció során annak a szabályozása történik meg, hogy mely gének aktiválódjanak, hiszen ezekből készülnek a transzláció során az üzenetet hordozó fehérjék. Ezeknek a géneknek egy része úgynevezett tumorszupresszor gén (amelyek megakadályozzák a sejtek tumorsejtté alakulását), ám ezek a helytelen metilációs folyamat során némák maradnak, és nem képesek a tumor elleni védelmet biztosítani.

De van itt egy másik izgalmas folyamat, ez pedig az acetiláció. A hiszton-deacetilázok (HDAC) olyan enzimek egy csoportja, amelyek eltávolítják az acetilcsoportokat a hiszton aminosavából. Ez azért fontos, mert a DNS a hisztonok köré van tekerve, és a DNS expresszióját az acetiláció és a dezacetiláció szabályozza. Az acetiláció általában aktiválja a géneket, míg a deacetiláció elnémítja őket. Bizonyos deacetilázok gátlásával a butirát- (más néven vajsav) és a ketontestek (a zsíranyagcsere melléktermékei, a májban képződnek zsírból glükagon hatására) elérhetővé teszik és aktív állapotban tartják a célzott géneket. Vagyis a ketontestek képesek arra, hogy a tumorszupresszióhoz szükséges géneket megfosszák az acetilcsoportoktól, felhasználhatóvá téve ezeket a szükséges szupressziós fehérjék gyártásához. Ezeket a folyamatokat erősen befolyásolhatja a táplálkozás, a ketontestek, amelyek a deacetilációban vesznek részt, és a metilációs folyamat, amelynek alapját a B12-, B2-, B6-vitaminok adják.

Testünk minden sejtjében és szövetében történik metiláció, azaz epigenetikai módosítás a DNS-szálon. A sejt ily módon szabályozza az egyes génszakaszok aktivitását. A metiláció védi a testünket, szükséges a sérült sejtek kijavításához, a DNS-sejtfunkció optimalizálásához, a méreganyagok és hormonok feldolgozásához és a B-vitaminok metabolizmusához. Olyan idegi ingerületávivő anyagok működésének szabályozásához is nélkülözhetetlen, mint a dopamin, a szerotonin és a noradrenalin. Ezek a neurotranszmitterek hatást gyakorolnak a hangulatunkra, a viselkedésünkre, az alvásunkra és az általános mentális egészségünkre egyaránt.

A metiláció egyik legfontosabb feladata testünkben a homocisztein metioninná való átalakítása. (A homocisztein egy aminosav, amelynek ha magas a koncentrációja a vérben, sérül az érfal, ami fokozott vérrögképződést okoz, és elősegíti az ateroszklerózis kialakulását). A metionin igazi erőmű, és nélkülözhetetlen a fehérjék felépítéséhez, a sejtek javításához, a regenerálódásához, a méregtelenítéshez, a gyulladási folyamatok kontrollálásához. Sok egyéb funkciója mellett segíti a májat a zsírok feldolgozásában. És mindenekelőtt metionin szükséges a glutation szintéziséhez. A glutation pedig a szervezet legfontosabb antioxidánsa, amely minden egyes sejtben megtalálható, és egyedülálló képessége, hogy az összes többi antioxidáns hatását fokozza, ezért tekinthetjük testünk leghatékonyabb méregtelenítőjének is. Tudományos vizsgálatok rámutattak, hogy az autoimmun betegségekkel vagy rákkal küzdő emberek szervezetében alacsonyabb a glutationszint, mint az egészséges emberekében.

Hormézis – stresszre vagy teremtve

A hormézis (az a gondolat, hogy egy káros anyag alacsony dózisa kedvező hatású lehet) az alapja annak, hogy a jól megválasztott stressz hatására erősebb, egészségesebb, gyorsabb, szálkásabb izomzatú és általában fittebb leszel. A hormézis kapcsolódik egy sor olyan egyéb fogalomhoz, mint a homeosztázis, az allosztázis és az adaptáció.

Nietzsche mondását, amely szerint ami nem öl meg, az megerősít, mindannyian ismerjük, és sok edző szereti is így leírni az edzésfolyamatot. Ez teljes mértékben hibás megközelítés, mert a helyes megközelítés az, hogy ami nem öl meg, az kevésbé érzékennyé tesz. A különbség elsőre nem tűnik jelentősnek, pedig mennyivel érthetőbb a példa, ha az edzésfolyamatra vetítjük! Az edzésen olyan stresszel élünk, amelyhez a sportoló kénytelen alkalmazkodni, és végső soron az erre a kényszerre adott válaszok összessége az adaptáltság, ami egy új egyensúlyi állapotot jelöl. Az alany képes lett olyan stressz befogadására, amelyre korábban képtelen lett volna. Korábban képtelen lettél volna egyetlen húzódzkodásra, de most megy tíz: ez remek példa erre a folyamatra.

A hormézis azért izgalmas, mert számos jelúton lehet ugyanazt a hatást elérni. Lényegi eleme a hormetikus stressz adagolása, dózis és frekvencia szerint egyaránt. Magyarán nem a legnagyobb terhelés az, ami a legnagyobb vagy legkedvezőbb hatást váltja ki. Nem feltétlenül jó különféle jelutakat egyszerre aktivizálni, és a szervezetet érdemes gyakran szembesíteni az ilyen jellegű terheléssel, mert így lehet valós adaptációt elérni.

Néhány példa a hormetikus stresszre:

● gyulladás

● edzés

● hideg

● meleg

● böjt, időben korlátozott étkezés

● kulcsmakrók hiánya

● a véráram mérséklése

● hipoxia (oxigénhiányos állapot).

Ezek mind a hormézis folyamatát példázzák, és többségük akár szörnyen is hangozhat, de ne felejtsük el, a méreg hatását a dózis nagysága határozza meg. Edzésre lefordítva ez azt jelenti, hogy a heti egy edzés nem feltétlenül elégséges stressz, míg a heti öt egyeseknél szükségtelenül nagy. Persze edzés és edzés között van különbség.

Érdemes megértenünk, hogy minden sejtünk az évmilliók során a környezethez alkalmazkodva fejlődött ki, és optimális környezeti stresszre van szüksége ahhoz, hogy optimálisan működjön. A modern gyógyítás szenzációs eredményeket ért el, főképpen a műtéti eljárásokban, illetve a traumás sérülések kezelésében jutott korábban elképzelhetetlen magasságokba az elmúlt száz évben. Ugyanakkor a krónikus betegségek kezelésében bukásra állunk. A Nixon elnök által 1971-ben meghirdetett Harc a rák ellen program kevés igazi áttörést mutat, és miközben úgy tűnik, kisebb csatákat megnyerünk, a háborúban súlyos vereséget szenvedtünk. A Humán Genom Projekt feltérképezte az emberi genomot, és azt hittük, pár éven belül kezünkben lesz a kulcs. Beleláthattunk a zseniális Teremtő kézikönyvébe, de nem jutottunk igazán előrébb, mert nem akarjuk belátni, hogy ahhoz, hogy a teremtmény jól működjön, a környezetet kell a teremtett állapot irányába módosítani.

Mi történik, ha nem molekuláris szinten nyúlunk bele a szervezetbe kemikáliákkal, hanem olyan környezetet teremtünk, amely a saját jelutakat használva idézi elő a helyes működést? Ehhez beszélnünk kell pár F betűs szóról: a fogyókúra és a fogadalom lesz terítéken. Az egyik álláspont szerint semmi mást nem kell tenned az ideális súlyod eléréséhez, mint kevesebbet enni és többet mozogni. Most, hogy tenyerek ezreit hallom homlokok ezrein csattanni, hadd jegyezzem meg azt, amit már te is tudsz. Ez nem működik. Illetve nem így működik. Próbáltad, lefogytál – majd visszahíztad a dupláját. Akkor azt mondták, torkos és lusta vagy, mert képtelen vagy tartani a diétás tervet, te viszont szörnyen unod a rizs–brokkoli–csirkemell szentháromságot.

A gondot nem te jelented. A gond a közted és a természet közti illesztési hiba. Nem ide vagy tervezve, és ha az eredeti használati utasítást követnéd, jobban működne az a test, amit néhány évtizedre kaptunk, hogy aztán egyszer majd letegyük. Adott a genetikánk, ami az évmilliókon át ránk ható környezet hatását viseli magán. Ezt a környezetet azonban drasztikusan megváltoztattuk. Először a mezőgazdasággal, majd az iparosítással, és most a modernizációval és az automatizációval. Mindeközben gyakorlatilag még mindig az ősi operációs rendszer fut rajtunk, amely hibajeleket küld, mert képtelen alkalmazkodni a környezet gyors változásához.

Azért nem sikerül lefogynod, mert a bevitt kalória csökkentése és az extra mozgás azt üzeni a szervezetednek, hogy beköszöntött az éhezés időszaka, télen pedig erre még a szezonális környezeti hatás is rásegít. Történelmünkre jellemző, hogy éhezés és bővelkedés váltogatta egymást, és ezek a tapasztalatok fontos részét képezik annak, amivé lettünk. A bővelkedés a növekedést, az éhezés pedig az önjavító folyamatokat indítja be. Mivel a szervezet alapvetően nem arra számít, hogy állandó bővelkedésben lesz része, így az éhezésre – amely nagyobb stressz – az erre kialakított reakciókat adja majd. Az anyagcsere lassul, és ha még ráadásul az úgynevezett takarékos gént is megnyerted, akkor a bővelkedés idején duplán jönnek vissza a kilók. Ha csak kalória be/kalória ki szinten gondolkodsz, akkor sosem tudsz kitörni ebből az ördögi körből. Ha viszont a kalória be/kalória ki modell mellett azt a kérdést is feltesszük, hogy vajon minden kalória egyformán viselkedik-e a szervezetben, akkor máris a helyes útra léptünk.

Amikor azt keressük, mi lehetett az eredeti környezeti hatás, azt látjuk majd, hogy az időablakban történő étkezés, a relatíve alacsony szénhidrátbevitel, a magasabb zsír- és belsőségfogyasztás, illetve a mérsékelt mennyiségű fehérje lesz az a típusú étkezés, amely a mi égövünkön természetesnek mondható. Ha a kalóriák számlálása helyett arra fókuszálsz, hogy az adott étel éhessé tesz-e, vagy eltelít, akkor máris sokat tettél azért, hogy megszabadulj a felesleges testzsírtól.

Ahogy korábban írtam, illesztési hiba áll fenn a testünk eredeti programozása és a mai környezetünk között. Ez az oka a legtöbb civilizációs betegségnek: más a genetikai kód, és nem illeszkedik hozzá az, ahogyan táplálkozunk.

Forrás: Y. J. Suth: Xenohormesis mechanisms underlying chemopreventive effects of some dietary phytochemicals. Ann. NY Acad. Sci. 2011; 1229:1–6.