© Barnás Ferenc, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Freepik

Szerzőfotó © Végh László

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Tillai Tamás

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekony.hu

ISBN 978-963-518-438-5

Feleségemnek

LEVEGŐ

Két pálmafa közé ékelt bambuszrúdon kölyökmajom csimpaszkodott, mintha csak a gerincét tornásztatta volna. Fordult egyet és a tengerhez közelebb eső pálmafa ágára huppant, ahol felvett egy kényelmes ülőpozíciót. Fejét ide-oda forgatva vakaródzott. Kis idő múlva visszaugrott a rúdra, és elindult az ellenkező pálmafa irányába, majd egy ponton megállt és a rudat megmarkolva le-fel pörgött, akár egy akrobata. Amikor megunta a pörgést, újra elindult. Egy idő után beleunt az ide-oda járkálásba is, ekkor leült és megpihent. Nézegette a lábát, a kezét, közben mintha gondolkodott volna. Úgy tűnt, rájött, hogy ezek a testrészei teszik számára lehetővé a sétafikálást.

A kölyökmajom a tengerparti büfé tulajdonosáé, Hitaan Biné volt, aki néhány perccel később megjelent az étkező teraszán, ahol két asztalnál is ültek, az egyiknél egy magányos férfi, a másiknál egy család. Várták a vacsorát. A kandrát, ahol hétvégenként lehetetlen volt szabad asztalhoz jutni, a helyiek egymás között Habibuának hívták, aminek ez volt a jelentése: ahol jó lenni. Hitaan Bin percekig állt félmeztelenül és mezítláb a teraszon. Aztán elindult a tenger felé. Rövidesen a víz mellett haladt, hagyta, hogy a hullámok felcsapjanak egészen a térdéig. A nap karéja a horizonton még látszott, vörösben lángolt a tenger. A szél feltámadt, pillanatok alatt viharos erejű lett, ami a férfit nem zavarta, a széllökéseknek nekidőlve haladt tovább; sós vízcseppek csapódtak a testére, az arcába. Ennek ellenére nem húzta magára a jobb kezében tartott atlétatrikót. Száz métert tehetett meg, aztán visszafordult és elindult a kandra irányába, ahol a felesége már tálalta a vacsorát a vendégeknek.

Egyenesen a ruhaszárítóként szolgáló bambuszrúdhoz sétált, ahol a kölyökmajom most mozdulatlanul ült, a tengert bámulta. Az állat belefeledkezett a változó erővel hullámzó víz látványába. Tekintetéből sugárzott, tökéletesen tisztában van azzal, hogy amit néz, az számára tiltott terület, ahol nem tanácsos ugrálnia vagy mászkálnia. Ezért nem is ment a vízhez, pedig mehetett volna, mert nem volt megkötve. Ösztönösen érezte, hogy ez a végtelenül tágas, himbálódzó teknő számára veszélyes.

A férfi már a rúd alatt állt, feje búbja súrolta a kemény bambuszt. A majom ekkor elindult a gazdája irányába. Amikor föléje ért, megállt és leült. Nézelődött. Egy idő után jobb keze középső ujjának körmét vizsgálgatta, amely a többihez képest erősen recés volt; a szürkéssárga szaruréteg vonalait nagy érdeklődéssel tanulmányozta. Mivel idővel erre is ráunt, fogta magát, lehajolt, és két kezével turkálni kezdett gazdája sűrű, fekete hajában, amelyet minden egyes mozdulatnál alaposan megvizsgált. Hitaan Bin rezzenéstelen arccal hagyta, hogy az állat kedvére bolházzon, közben kémlelte az óceánt.

*

Jó kétszáz méterre a Habibuától egy magtárnak látszó épület nappalijában idős férfi feküdt agyagágyon. Szeme csukva volt, úgy tűnt, alszik. Nem aludt. Napjában többször is bement hozzá egy asszony, hogy ellenőrizze, rendben van-e minden az ágyban, az ágy körül. Ha kellett, megigazgatta a betakart testre terített szőttest. Egy keskeny létrán kellett felmászni a férfihoz, akit az asszony Miszternek szólított.

Jó estét, Miszter, köszönt Arfine Akumaune. Látom, tegnaphoz képest semmi változás.

A falu végén álló épület háromszintes volt: a középső szint egyik szobájában lakott Arfine Akumaune, az alsó szinten tartották az állatokat, a felső szint a szellemeknek volt fenntartva. A ház központi részének belmagassága legalább tíz méter magas volt. Az idős férfi ágyát az egerek, patkányok és más rágcsálók miatt közel két méter magasan állították fel, lábait beásták a döngölt földbe. A ház gazdája még a vendégénél is magasabban aludt. Danhian Bge fekhelye a tetőgerendák szintjén volt kialakítva, hogy közel legyen az éghez.

A nappaliban jó ideje nem szellőztettek. A forróság égetett, kiszorította a levegőt a helyiségből. Minden mozdulatlan volt, leszámítva a legyeket, amelyek a fekvő test körül köröztek, olykor a hatalmas légtér legfelsőbb pontjairól csaptak le a szőttesre, zöldeskék potrohuk ide-oda villódzott a félhomályban, amely a szürkületnek készítette elő a terepet. A helyiségben nem volt ablak, természetes fény csak a deszkaréseken keresztül, illetve ajtónyitáskor jutott a nappaliba, ilyenkor a tárgyakat élesebben lehetett kivenni. Az idős férfi számára elkülönített hálótér a magtár jobb oldalán volt, szemben az ajtóval. A közelben hullámok csapódtak a partnak, jól lehetett hallani a sziklákra-homokra zúduló víz ütemes robaját. A víz a partszakasz egyes részein csontkeményre csiszolta a szürke fényben fürdő apró homokszemeket.

Torjai Endre mozdulatlanul feküdt az agyagágyon.

Évtizedek hallgatásába csavarva, szőttessel letakarva.

A véletlenen múlt az egész. Ha Arfine Akumaune testvére, Danhian Bge nem érezte volna saját halála közeledtét, akkor Torjai Endre sohasem tette volna be a lábát ebbe a házba, és később sem jutott volna eszébe, hogy Nauwiáról erre a világvégi szigetre költözzön, a történtek ellenére is maradt volna választott hazája, Atawausawa egyik központi szigetén, Gunundán, ahová évekkel azelőtt Magyarországról vándorolt ki, és ahol egészen biztosan más sors várt volna rá, mint itt. Ez a döntés volt az idős férfi egyetlen önálló és valóban bátor lépése az életben, melynek helyességében egy pillanatig sem kételkedett. Amúgy kételkedés és kishitűség jellemezte, melyek gyötrelmes következményeiből a hullámokban jelentkező önhittségi rohamai szakították ki az önáltatás szánalmas és nyomorúságos időszakaiban, amikor legbelül egy alkatától és természetétől távol álló idegen lény parancsait követte, akit azonban túlságosan is jól ismert ahhoz, hogy ne azonosítsa önmagával.

*

Alig valamivel a feje fölött zúgott el a gép, akár rá is zuhanhatott volna, de úgy száz-százötven méterre csapódott a földbe. Az irtóztató erejű robbanás majd szétszakította a dobhártyáját. A lángoló géptest egyik szárnya felett feketén gomolygott a füst, mindent befedett a roncsok körül, egyetlen elszenesedett emberi végtagot sem látott, pedig tudta, hogy az összes utas elégett. Egy hatalmas kertben állt, nem tudta, kinek a kertjében, csak azt tudta, hogy egy kertben, melynek a végében lezuhant a gép.

Ha Torjai Endre repülővel utazott, rendszeresen eszébe jutott ez a régi álma, mint most is, amikor a Beilungból Siunungba tartó gépe felemelkedett a magasba. Néha arra gondolt, hogy nem is álmodta a szerencsétlenséget, hanem átélte. Ő is az utastérben volt, de még mielőtt a gép lezuhant volna, kiszabadult belőle, szállt a levegőben, repült, úgy, mint néha az álmában, aztán valahogy ennek az ismeretlen kertnek a végébe került, ahonnét valamennyi idő elteltével figyelte a repülőgép földbe csapódását, a pillanatot, amikor a gép törzse belefúródik a földbe. Éveken át kísértette ez az álombeli jelenet, ahogy a gép elzúg fölötte, majd tőle alig száz-százötven méterre a földbe csapódik, és az üzemanyagtartály felrobban. Az irtóztató erejű robaj mindent elnyomott, a felcsapó lángokon kívül semmit sem látott, aztán minden elnémult, a gomolygó füst mindent elnyelt, a hangokat is. Nem mintha a robbanáson kívül hallhatott volna bármit is, akár azoknak az utasoknak a hangját, akik az álombeli időben egy-két perccel azelőtt még maguknál voltak. Talán már mind halottak voltak, talán már jóval a robbanás bekövetkezése előtt elvesztették az eszméletüket. A több ezer méteres zuhanás alatt el kellett veszítsék, ha pedig elveszítették, akkor sem a robbanásról, sem az azt megelőző másodpercekről nem tudtak, pillanatok alatt szenesedtek el. Ő már csak az égbe törő lángoszlopot látta, és a füstfelhőt; krematóriummá vált a kert. Torjai arra gondolt, hogy valamikor, nem tudta, mikor és hol, de ezt az egészet megélte, át kellett élnie, különben miért álmodott volna éveken át ezzel a szerencsétlenséggel? Az egyik álmában mintha álmodott is volna erről. Egészen pontosan arról, ha két nappal korábban indult volna el egy bizonyos ismeretlen városból egy másik ismeretlen városba, ahogy azt eredetileg tervezte, akkor arra a gépre szállt volna fel, amelyik lezuhant. Az alternatíva, amint a későbbiekben kiderült számára, mégsem álom volt az álomban, hanem az álom része, erre jól emlékezett. Álmában gondolkodott el azon, hogy két nappal korábban is repülhetett volna, ám egy váratlan találkozó miatt másként döntött. Mialatt nézte a gép épen maradt felületén az S-539 FY lajstromjelet, a kert végében állva ez is eszébe jutott. Az álomban a két nappal korábban két nappal későbbet jelentett: felcserélődött az idő, a korábban volt később és a később előbb. Az álom logikája szerint most tehát a korábbi életét éli, gondolta, vagyis a halála előtti órákat és éveket. Csak egy-egy villanásban fog visszaemlékezni arra, hogy élt, ezt és ezt csinálta ennyi és ennyi éven keresztül, végül ilyen és ilyen körülmények között szállt fel erre és erre a járatra, amely valahol majd lezuhan. Most élné a repülőgép-katasztrófa előtti életét, és az álombeli katasztrófában fog meghalni? Most akkor él, vagy már meghalt?

Torjai Endre akárhányszor repülőre szállt, ez az álma mindig eszébe jutott, ahogy most is, amikor a beilungi repteret már elhagyták, és a város fölé értek.