Fordította

Neset Adrienn

ELSŐ RÉSZ

1

Khalifa huszonhat éves volt, amikor találkozott Amur Biasharával, a kereskedővel. Akkoriban egy gudzsaráti testvérpár tulajdonában levő kis magánbanknak dolgozott. Az indiaiak által üzemeltetett magánbankok voltak az egyetlenek, amelyek a helyi kereskedőkkel szóba álltak, és alkalmazkodtak sajátos üzletvitelükhöz. A nagy bankok ragaszkodtak a papírmunkához, a jótálláshoz és a garanciákhoz, amely nem mindig esett egybe a helyi kereskedők elképzeléseivel, akik hálózatokon és puszta szemmel láthatatlan szerveződéseken keresztül bonyolították az üzleteiket. A testvérek azért alkalmazták Khalifát, mert apai oldalról rokonságban állt velük. A rokonság talán túl erős kifejezés, de az apja is Gudzsarátból származott, amely bizonyos esetekben elég erős kapcsolatnak minősült. Az anyja parasztasszony volt. Khalifa apja akkor találkozott vele, amikor egy tekintélyes indiai földesúr birtokán dolgozott, ahol felnőtt éveinek nagy részét töltötte, a várostól kétnapi utazásra. Khalifa nem látszott indiainak, vagy legalábbis nem olyan indiai volt, mint amihez a világnak ebben a szegletében hozzászoktak. Az arcszíne, a haja és az orra mind afrikai édesanyját idézte, de Khalifa szerette felemlegetni a származását, ha úgy kívánta az érdeke. Igen, igen, apám indiai volt. Nem úgy nézek ki, igaz? Elvette az anyámat, és hű is maradt hozzá. Vannak indiai férfiak, akik elszórakoznak az afrikai nőkkel, aztán amikor készen állnak feleségért szalasztani Indiába, elhagyják őket. Az apám sohasem hagyta el az anyámat.

Az apja neve Kásszim volt, és egy gudzsaráti falucskában született, ahol laktak gazdagok és szegények, hinduk és muszlimok, sőt néhány hubsi{1} keresztény család is. Kásszim családja muszlim volt és szegény. A fiú kitűnt a szorgalmával, és hozzászokott a nehézségekhez. A falu mecsetének iskolájába járt, aztán pedig az otthonához közeli város gudzsaráti nyelvű állami intézményébe. Az apja adóbehajtóként dolgozott, aki sokat utazott a munkaadója megbízásából, és az ő ötlete volt, hogy Kásszimot iskoláztassák, legyen belőle is adóbehajtó, vagy válasszon egy hasonlóan tiszteletre méltó foglalkozást. Az édesapa nem élt a családdal. Egy évben mindössze két-három alkalommal látogatta meg őket. Kásszim édesanyja gondoskodott vak anyósáról és az öt gyerekről. Kásszim volt az elsőszülött, akit öccse és három húga követett. Az apjuk ugyan küldött pénzt, de többnyire magukra voltak utalva a faluban, és elvállaltak minden munkát, ami adódott. Amikor Kásszim elég idős volt, tanárai a gudzsaráti nyelvű iskolában biztatták, pályázzon meg egy ösztöndíjat Bombaybe, egy angol nyelvű általános iskolába, és ezután kezdtek számára jobbra fordulni a dolgok. Az apja és a rokonok kölcsönhöz juttatták, hogy Bombayben a lehető legjobb szálláson lakhasson, amíg iskolába jár. Idővel javult a helyzete, mert albérlőként beköltözhetett egy iskolatársa családjához, és ez az iskolatárs munkát is szerzett neki, kisebb gyerekek házitanítója lett. Megélt abból a pár annából,{2} amit megkeresett.

Nem sokkal az iskola befejezése után ajánlatot kapott, hogy lépjen be egy földbirtokos könyvelői közé Afrika part menti vidékén. A lehetőség áldásnak tűnt, amely megélhetést és talán némi kalandot is biztosít számára. Az ajánlatot szülőfaluja imámja közvetítette. A földbirtokos ősei ugyanabból a faluból származtak, és mindig oda küldettek könyvelőért, amikor szükségük volt egyre. Így biztosították, hogy hűséges és függő helyzetben lévő emberek viseljék gondját az ügyleteiknek. Minden év böjti hónapjában Kásszim pénzt küldött a falu imámjának, amelyet a földbirtokos visszatartott a fizetéséből, az a családjának járt. Soha többé nem tért vissza Gudzsarátba.

Ezt a történetet mesélte Khalifa apja a fiának gyermekkori megpróbáltatásairól. Azért mesélte el neki, mert ez az apák dolga, és mert azt akarta, hogy a fiú többre törekedjen. Megtanította latin betűkkel írni és olvasni, és elmagyarázta neki a matematikai alapműveleteket. Aztán amikor Khalifa idősebb lett, úgy tizenegy éves, magántanárhoz küldte a közeli városba, aki matematikát, könyvelést és az angol nyelv alapszókincsét tanította meg neki. Ezt a becsvágyat és gyakorlatot az apa Indiából hozta magával, de a saját életében nem tudta megvalósítani őket.

Nem Khalifa volt a tanár egyetlen diákja. Négyen voltak, mind indiai fiúk. A tanáruknál laktak, és a földszinti folyosón, a lépcső alatt aludtak, ott is étkeztek. Az emeletre soha nem mehettek fel. A tanulószoba egy kis helyiség volt, gyékényszőnyegekkel és egyetlen rácsos ablakkal, amely ahhoz túlságosan magasan helyezkedett el, hogy kiláthassanak rajta, de a ház háta mögött futó szennyvízcsatorna bűzét beengedte. A tanáruk órák után bezárta a szobát, amelyet szentélyként tisztelt; a fiúk minden reggel kiseperték és portalanították tanítás előtt. Tanulással kezdték a napot, és délután is voltak óráik, egészen sötétedésig. Ebéd után a tanár mindig ledőlt egy kicsit, este pedig nem tanított, így spóroltak a gyertyával. A rendelkezésükre álló szabadidőben a fiúk munkát kerestek a piacon vagy a parton, vagy csak az utcákat járták. Khalifa nem is sejtette, milyen nosztalgiával fog majd egyszer ezekre a napokra visszagondolni.

Abban az évben került a tanárhoz, amikor a németek megérkeztek a városba, és öt évig tanult nála. A Bushiri-felkelés évei voltak ezek, melynek során az arab és szuahéli part menti és karavánkereskedők ellenálltak a terület feletti uralmat maguknak követelő németeknek. A németek, a britek, a franciák, a belgák, a portugálok, az olaszok és a többiek azonban már mindezt megtárgyalták maguk között, megrajzolták a térképeket, aláírták a békeszerződéseket, így a felkelés nem osztott, nem szorzott. A felkelést Wissmann ezredes és az újonnan létrehozott Schutz- truppe{3} verte le. Három évvel a vesztes Bushiri-felkelés után, amikor Khalifa lassan végére ért a tanulmányainak, a németek újból háborúba keveredtek, ez alkalommal a hehékkel, messze délen. Azok is vonakodtak elfogadni a német uralmat, és makacsabbnak bizonyultak Bushirinél; a Schutztruppe váratlan, súlyos veszteségeket szenvedett, amelyet aztán elszántan és kegyetlenül megtoroltak.

Apja örömére Khalifa szépen írt és olvasott, és tehetségesnek bizonyult a könyvelésben is. Az apa a tanár javaslatára ekkor írt a gudzsaráti bankár testvérpárnak, akik ugyanabban a városban üzleteltek. A tanár írta meg a levelet, és odaadta Khalifának, hogy vigye el az apjának. Az apa lemásolta a saját kézírásával, majd megbízott egy kocsist, hogy továbbítsa a tanárnak, aki aztán eljuttatta a testvéreknek. Mindannyian egyetértettek, hogy a tanár ajánlása bizonyosan előmozdítja majd a dolgokat.

„Tiszteletre méltó urak – írta az apa –, akad-e hely nagyra becsült vállalkozásotokban a fiamnak? Szorgalmas és tehetséges ifjú, ámbár könyvelőnek tapasztalatlan, aki latin betűkkel ír, és alapfokon beszél angolul. Egész életében hálával fizet majd. Alázatos testvéretek Gudzsarátból.”

Eltelt néhány hónap, mire válasz érkezett, és az is csak azért, mert a tanár felkereste a testvéreket, hogy tekintélye megóvása érdekében meggyőzze őket. Amikor a levél megjött, az állt benne, hogy „Küldd ide, kipróbáljuk. Ha minden jól megy, munkát ajánlunk neki. A gudzsaráti muszlimok mindig kisegítik testvéreiket. Ha mi nem gondoskodunk egymásról, ki fog gondoskodni rólunk?”

Khalifa készen állt arra, hogy elhagyja a családi otthont és a birtokot, ahol az apja könyvelőként dolgozott. Amíg a bankár testvérek levelére vártak, segített az apjának: könyvelte a béreket, kitöltötte a rendeléseket, összeírta a költségeket, és meghallgatta a panaszokat, amelyeket nem tudott orvosolni. A munka kemény volt a birtokon, a munkások bére pedig csekély. Gyakran gyötörte őket láz, fájdalom, és küzdöttek a mocsokkal. Az élelmiszer-szükségleteiket annak a kisebb földdarabnak a megművelésével egészítették ki, amelyet a birtokos bocsátott a rendelkezésükre. Khalifa édesanyja, Mariamu is így tett, paradicsomot, spenótot, bámiát és édesburgonyát termesztett a zsúfolt kis házuk melletti kertben. Az életük kisszerűsége időnként annyira elcsüggesztette és untatta Khalifát, hogy visszasírta a tanárral töltött zord éveket. Így amikor a bankár testvérek levele megérkezett, útra kész volt, és megfogadta, mindent megtesz annak érdekében, hogy maguknál tartsák. Tizenegy éven át alkalmazták. Ha első látásra meg is lepődtek a külsején, nem mutatták, és soha nem is tettek rá megjegyzést előtte, bár néhány indiai ügyfélnek szemet szúrt. Nem, nem, ő a testvérünk, gudzsi, mint mi, felelték a bankár testvérek.

Egyszerű ügyintéző volt, számokat vezetett be a főkönyvbe, és gondoskodott róla, hogy semmiféle elmaradás ne legyen a papírmunka elvégzése terén. Ennyi munkát engedélyeztek a számára. Sejtette, hogy nem bízzák rá teljesen az ügyeiket, de így ment ez a pénz és az üzlet világában. A testvérek, Hashim és Gulab uzsorások voltak, úgy magyarázták Khalifának, hogy tulajdonképpen minden bankár az. Azonban a nagy bankokkal ellentétben nekik nem voltak igazán vagyonos befektetőik. A testvérek korban közel álltak egymáshoz, és nagyon hasonlítottak: alacsony, zömök termet, könnyen mosolyra derülő arc, széles arccsont, és gondosan nyírt bajusz. Egy kisebb csoport, mind gudzsaráti üzletemberek és tőkések, náluk helyezte letétbe a fölösleges pénzét, ők pedig kamattal terhelve kölcsönöztek helyi kereskedőknek és árusoknak. Maulid napján a villájuk kertjében felolvasást tartottak a próféta születéséről, és ételt osztottak a megjelenteknek.{4}

Khalifa már tíz éve dolgozott a testvéreknél, amikor Amur Biashara megkereste az ajánlatával. Már ismerte a férfit, mert a kereskedő üzletelt a bankkal. Ez alkalommal Khalifa olyan információkkal segítette ki, amelyekről a tulajdonosok nem is sejtették, hogy tud róluk; részleteket árult el a jutalékkal és a kamattal kapcsolatban, így a kereskedő jobb megállapodást tudott kötni. Amur Biashara fizetett neki az információért. Kenőpénzt adott. Csak egészen keveset, mert maga is szerény előnyre tett szert, de a kereskedő mindenképpen meg akarta őrizni könyörtelen hírnevét, ráadásul soha nem tudott ellenállni alamuszi természetének. Khalifa a kenőpénz szerény összege miatt könnyebben hallgattatta el a lelkiismeretét, amiért elárulta a munkaadóit. Azzal indokolta magában a tettét, hogy üzleti tapasztalatokat gyűjt, és ebbe a tisztességtelen módszerek is beletartoznak.

Néhány hónappal azután, hogy Khalifa megkötötte ezt a kis egyezséget Amur Biasharával, a bankár testvérek úgy döntöttek, hogy Mombasába költöztetik a vállalkozásukat. Ez akkoriban történt, amikor a Mombasából Kisumuba vezető vasútvonal épült, és jóváhagyták, majd bevezették a gyarmati politikát, amely arra ösztökélte az európaiakat, hogy telepedjenek le Brit Kelet-Afrikában, ahogy abban az időben hívták. A bankár testvérek arra számítottak, hogy arrafelé jobb lehetőségekhez jutnak, és ebbéli elképzeléseikben nem ők voltak az egyetlenek az indiai kereskedők és iparosok között. Ezzel egy időben Amur Biashara is bővítette az üzletét, és felvette Khalifát ügyintézőnek, mert ő nem tudott latin betűkkel írni, Khalifa viszont igen. A kereskedő úgy gondolta, ez a képesség a javára válhat.

A németek addigra minden lázadást megfékeztek Deutsch-Ostafrikában, legalábbis azt hitték. Bushirit, valamint a part menti karavánkereskedők tiltakozását és ellenállását leverték. Azt a zendülést nagy küzdelem után fojtották el, Bushirit elfogták és 1888-ban felakasztották. A Schutztruppét, vagyis a Wissmann ezredes és német tisztjei irányítása alatt aszkariként ismert afrikai zsoldosokból álló hadsereget akkoriban a Portugál Kelet-Afrika déli részéről származó shangaan „zulu” újoncokból és azokból a feloszlatott núbiai hadtestekből verbuválták össze, amelyek Szudánban szolgálták a briteket Mahdi ellen.{5} A német apparátus látványosságot rendezett Bushiri akasztásából, és még számtalan általuk végrehajtott kivégzésből az eljövendő évek során. Küldetésük – miszerint rendet és civilizált körülményeket vezetnek be ezeken a részeken – szimbólumaként Bushiri egyik támaszpontjára, Bagamoyo erődjébe költöztették a német parancsnokságot. Bagamoyo egyben a karavánkereskedelem végpontja is volt, és annak a tengerparti résznek a legforgalmasabb kikötője. Elfoglalása és megtartása a német gyarmati uralom fontos erődemonstrációjaként szolgált.

Azonban sok munka várt még rájuk, ahogy egyre beljebb vonultak a szárazföld belseje felé, többekkel találkoztak, akik vonakodtak német alattvalóvá válni: nyamwezikkel, chaggákkal, merukkal, és délen a legtöbb gondot okozó hehékkel. A hehéket végül csak nyolcévnyi háborúskodás után tudták legyőzni, kiéheztették és összetörték őket, felőrölték és felégették az ellenállásukat. Győzelmi mámorukban a németek lefejezték Mkwawát, a hehe vezetőt, és fejét trófeaként Németországba küldték. A schutztruppés aszkarik, kiegészülve a legyőzöttekből sorozott helyi újoncokkal, ekkora már pusztító, tapasztalt haderővé váltak. Büszkék voltak kegyetlen hírükre, tisztjeik és Deutsch-Ostafrika tisztségviselői pedig pont ilyennek szerették őket. Még nem tudtak a maji-maji lázadásról,{6} amely délen és nyugaton akkoriban készült kirobbanni, amikor Khalifa elkezdett Amur Biasharánál dolgozni, és amely aztán a legvéresebb felkelésnek bizonyult, még nagyobb kegyetlenkedéseket kiváltva a németekből és az aszkarik seregéből.

Abban az időben a német kormányzat új rendelkezéseket és szabályokat vezetett be az üzleti élettel kapcsolatban. Amur Biashara elvárta Khalifától, hogy tudjon tárgyalni a nevében. Azt várta tőle, hogy értelmezze a kormányzat határozatait és jelentéseit, és töltse ki a szükséges vám- és adókezelésre vonatkozó nyomtatványokat. Ezt leszámítva a kereskedő mindent maga intézett. Valami mindig járt a fejében, így Khalifa inkább volt titkár, aki megtette, ami szükséges, nem pedig bizalmi ember, mint amire számított. A kereskedő néha elmondott neki bizonyos dolgokat, néha nem. Khalifa írta a leveleket, járta a hivatalokat ilyen-olyan engedélyekért, pletykákat és információt gyűjtött, és ő vitt ajándékokat, tett szívességeket azoknak, akiknek a jóindulatára a kereskedő pályázott. Ennek ellenére úgy gondolta, hogy a kereskedő számít rá és a diszkréciójára, már amennyire számít bárkire is.

Nem volt nehéz Amur Biasharának dolgozni. Alacsony, elegáns emberke volt, mindig udvarias, halk szavú, a helyi mecset gyülekezetének rendszeres és kötelességtudó látogatója. Hozzájárult a jótékonysági gyűjtésekhez, ha kisebb csapás ért valakit, és soha nem mulasztott el részt venni szomszédai temetésén. Idegenek számára nem volt más, mint a közösség szerény, sőt jámbor tagja, de a helyiek máshogy ismerték, csodálattal beszéltek kíméletlen módszereiről, és a vagyonáról pletykáltak. Titokzatosságáról és az üzleti életben mutatott könyörtelenségéről azt tartották, hogy ezek egy kereskedő létfontosságú tulajdonságai. Azt beszélték, úgy irányítja az üzletét, mint egy összeesküvést. Khalifa kalózként gondolt rá, aki számára nincsen kicsi ügylet: csempészet, uzsora, hiánycikkek felhalmozása, meg a szokásos dolgok, az ilyen-olyan importáru beszerzése. Tette, amire szükség volt. Az üzletet fejben bonyolította, mert senkiben sem bízott meg, és azért is, mert néhány ügyletét diszkréten kellett kezelni. Khalifa úgy látta, hogy a kereskedő számára örömet okoz, ha kenőpénzt fizethet, ha fondorlatos tranzakciókban vehet részt, és megnyugtatja, ha titokban fizet azért, amire vágyik. A főnöke fejben állandóan osztott-szorzott, és felmérte az embereket, akikkel dolgozott. Kívülről szelídnek tűnt, és kedves is tudott lenni, ha akart, de Khalifa tudta, hogy vasszigorra is képes. Néhány év közös munka után az is világossá vált számára, milyen kemény a kereskedő szíve.

Így aztán Khalifa leveleket írt, kenőpénzeket fizetett, felcsipegette az információmorzsákat, amelyeket a kereskedő elpotyogtatott, és viszonylag elégedett volt. Jó érzéke volt a pletykához, meghallgatni és terjeszteni is, és a kereskedő sohasem dorgálta meg, amiért órákat töltött az utcán és kávéházakban cseverészve, ahelyett, hogy az asztalánál ült volna. Mindig jobb ismerni a szóbeszédet, mint a sötétben tapogatózni. Khalifa jobban szeretett volna maga is beszállni és többet tudni az ügyletekről, de arról szó sem lehetett. Még a kereskedő széfjének a számkombinációját sem ismerte. Ha egy iratra volt szüksége, meg kellett kérnie a kereskedőt, hogy adja oda neki. Amur Biashara rengeteg pénzt tartott a széfben, és sohasem nyitotta ki teljesen az ajtaját, amikor Khalifa vagy valaki más ott volt vele az irodában. Ha szüksége volt valamire a széfből, megállt előtte, és a testével takarta el a számtárcsát, miközben forgatta. Aztán résnyire nyitotta az ajtót, és úgy nyúlt be, mint egy tolvaj.

Khalifa már három éve dolgozott bwana{7} Amur mellett, amikor hírt kapott, hogy az anyja, Mariamu meghalt. Az asszony a negyvenes éveinek vége felé járt, és a halála teljesen váratlan volt. Khalifa hazasietett az apjához, akit betegen, mély kétségbeesésben talált. Ő volt az egyetlen gyermekük, de az utóbbi időben alig látta a szüleit, így némileg meglepte, milyen kimerült és erőtlen az apja. Valamilyen betegség kínozta, de nem volt képes elmenni a gyógyítóhoz, aki megmondta volna, mi a baja. Orvos nem akadt a környéken, a legközelebbi kórház pedig abban a tengerparti városban volt, ahol Khalifa élt.

– Szólnod kellett volna. Eljöttem volna érted – mondta Khalifa.

Az apja állandóan remegett, és semmi ereje nem volt. Már nem tudott dolgozni, a birtokon álló kétszobás kalyiba tornácán ült és üres tekintettel bámult maga elé.

– Néhány hónappal ezelőtt kezdődött ez a gyengeség – mesélte Khalifának. – Azt hittem, én halok meg először, de anyád megelőzött. Lehunyta a szemét, elaludt és már vége is volt. Most mihez kezdjek?

Khalifa négy napig maradt vele, és a tünetek alapján már tisztában volt vele, hogy az apja nagyon beteg, maláriás. A férfi magas lázzal küzdött, képtelen volt az ételt magában tartani, a szeme besárgult, és véreset vizelt. Khalifa tapasztalatból tudta, hogy a birtokon veszélyesek a szúnyogok. Amikor felébredt a szobában, amelyen az apjával osztozott, a keze és a füle tele volt szúnyogcsípéssel. A negyedik nap reggelén ébredés után látta, hogy az apja még alszik. Magára hagyta, hátrament megmosakodni és vizet forralni a teához. Amint ott álldogált és várta, hogy felforrjon a víz, rémület futott át rajta, aminek hatására gyorsan visszatért a szobába, ahol az apját nem álomba merülve, hanem holtan találta. Egy darabig nézte, milyen vékony, mennyire összement a halálban, pedig életében duzzadt az erőtől, igazi bajnok volt. Letakarta, és bement az irodára segítséget kérni. A holttestet a birtokkal szomszédos falu kis mecsetébe vitték. Khalifa lemosta, ahogy a szokás megkívánta, miközben néhány férfi, aki a rituálékat jól ismerte, segédkezett neki. Még aznap délután megvolt a temetés a mecset mögötti temetőben. Khalifa a szülei által hátrahagyott kevéske holmit a mecset imámjának adományozta, és megkérte, hogy ossza szét azok között, akik igényt tartanak rá.

Amikor visszatért a városba, és még hónapokkal később is, Khalifa úgy érezte, hogy hálátlan, érdemtelen gyermekként egyedül maradt a világban. Az érzés felkészületlenül érte. Majdnem egész életében távol élt a szüleitől, először éveket töltött a tanárnál, aztán a bankár testvéreknél, most a kereskedő mellett, és sohasem érzett megbánást, amiért elhanyagolta őket. Váratlan haláluk azonban tragikus fejleménynek bizonyult, mintha ítéletet hoztak volna fölötte. Haszontalan életet élt egy városban, amely nem volt az otthona, egy országban, amelyben szinte állandósult a háború, miközben már egy újabb felkelésről számoltak be délen és nyugaton.

Amur Biashara ekkor beszélgetett el vele.

– Évek óta mellettem dolgozol… mennyi is… három… négy? – kérdezte. – Rátermett vagy, és tisztelettudó. Ezt értékelem.

– Hálásan köszönöm – felelte Khalifa, bár nem tudta, hogy fizetésemelést fog kapni vagy elbocsátják.

– A szüleid halála nagy csapás volt a számodra, ebben biztos vagyok. Látom, mennyire megviselt. Isten legyen irgalmas a lelkükhöz! Mivel ilyen hosszú időn keresztül odaadással, alázatosan dolgoztál nekem, helyénvalónak gondolom, hogy tanácsot adjak neked – mondta a kereskedő.

– Megköszönöm a tanácsot – válaszolta Khalifa, és kezdte sejteni, hogy nem fogják elbocsátani.

– Olyan vagy nekem, mintha a családom tagja lennél, ezért kötelességemnek érzem, hogy útmutatást adjak neked. Ideje megnősülnöd, és tudok is számodra megfelelő feleséget. Egy rokonom nemrég elárvult. Tisztességes lány, és ingatlant is örökölt. Azt javaslom, kérd meg a kezét. Én magam is elvenném – folytatta a kereskedő mosolyogva –, ha nem lennék tökéletesen boldog, ahogy vagyok. Évek óta hűségesen szolgálsz nálam, ez méltó elismerés számodra.

Khalifa tudta, hogy ajándékba kapja a feleséget a kereskedőtől, és hogy a fiatal nőnek nem sok beleszólása van a dologba. Amur Biashara azt állította, hogy a lány tisztességes, de egy gyakorlatias kereskedő szájából ezek a szavak semmit sem jelentenek. Khalifa azért egyezett bele a házasságba, mert úgy gondolta, nem utasíthatja vissza, és mert vágyott is rá, bár a legfélelmetesebb pillanatokban leendő feleségét nyersnek, követelőzőnek képzelte, visszataszító szokásokkal. Nem találkozott vele az esküvő előtt, de még az esküvőn sem. A ceremónia egyszerűen zajlott. Az imám megkérdezte Khalifától, feleségül kívánja-e kérni Asha Fuadit, ő pedig igent mondott. Erre bwana Amur Biashara, mint a család idős férfi tagja, a lány nevében nyilatkozott. Ennyi volt. A ceremónia után kávét szolgáltak fel, aztán Khalifát maga a kereskedő kísérte el a nő házába és mutatta be új feleségének. Ezt az ingatlant örökölte Asha Fuadi, csak éppen mégsem örökölte meg.

Asha húszéves volt, Khalifa harmincegy. Az új asszony elhunyt édesanyja Amur Biashara testvére volt. Asha tekintetét még mindig beárnyékolta a friss bánat. Az arca ovális volt és kellemes, a megjelenése ünnepélyes és mosolytalan. Khalifa tétovázás nélkül a magáévá tette, de tisztában volt azzal, hogy felesége először csak elviselte az ölelését. Időbe telt, mire viszonozta Khalifa hevét, és elmesélte a történetét férjének, de Khalifa sem azonnal értette meg őt teljesen. Nem azért estek így a dolgok, mert ez valami szokatlan történés volt, inkább ellenkezőleg: azért, mert abban a világban a kalózkereskedők bevett gyakorlatáról volt szó. Asha azért viselkedett tartózkodóan Khalifával, mert időbe telt, mire megbízott újdonsült férjében, és meggyőződött arról, kihez húz: a kereskedőhöz vagy hozzá.

– Amur bácsikám pénzt adott kölcsön az apámnak, nem is egyszer, hanem jó néhány alkalommal – mesélte Khalifának. – Nem volt más választása, mert az apám a húga férje volt, a család tagja. Amikor apám kért, adnia kellett. Amur bácsi nem kedvelte apámat, pénzügyekben megbízhatatlannak tartotta, ami valószínűleg igaz is volt. Ezt anyám is a szemébe mondta nem egyszer, nem kétszer, hallottam. Végül Amur bácsi azt kérte apámtól, hogy írassa át a házat rá… a mi házunkat, ezt a házat… jótállás a kölcsönért. Apám megtette, de anyámnak nem árulta el. Üzleti ügyekben ilyenek a férfiak, lopva cselekszenek, titokzatosak, mintha nem bízhatnának meg a könnyelmű asszonynépben. Anyám, ha tud erről, nem hagyta volna. Micsoda gonosz gyakorlat, kölcsönt adni valakinek, aki képtelen visszafizetni, aztán elvenni a házát. Ez lopás. Amur bácsi pont ezt tette az apámmal és velünk.

– Mennyivel tartozott az apád? – kérdezte Khalifa, amikor Asha hosszú hallgatásba burkolózott.

– Nem számít, mennyivel – felelte az asszony tömören. – Semmiképpen sem tudnánk visszafizetni. Semmit sem hagyott ránk.

– A halála váratlan lehetett. Talán azt gondolta, van még idő.

Asha bólintott.

– Az biztos, hogy nem gondolta át, mi legyen a halála után. Tavaly, ahogy minden évben, a hosszú esős évszak alatt ismét maláriás lázban szenvedett, de ez alkalommal sokkal rosszabb volt, mint korábban, és nem élte túl. Hirtelen jött, és borzalmas volt abban az állapotban látni a halála előtt. Isten irgalmazzon a lelkének! Anyám nem ismerte részletesen az ügyeit, de hamarosan megtudtuk, hogy a kölcsönt még nem fizette vissza, és semmit sem hagyott ránk, így egy jelképes összeget sem tudtunk felajánlani. A férfi rokonok követelték a részüket az örökségből, ami csupán ez a ház volt, és nemsokára kiderült, hogy már Amur bácsié. Ezen mindenki szörnyen megdöbbent, főleg az anyám. Semmink sem maradt ezen a világon, semmi. A semminél is rosszabb volt, hogy még az életünk sem maradt a miénk, mert Amur bácsi lett a gyámunk, mint a család legidősebb férfi tagja. Eldönthette, mi történjen velünk. Anyám sohasem heverte ki apám halálát. Sok évvel azelőtt betegedett meg először, és utána mindig gyengélkedett. Azt gondoltam, hogy a bánat teszi, hogy nem is olyan beteg, mint ahogy mondja, a kínkeservei miatt sorvasztja magát. Nem is tudom, mi okozta ezt a kínt. Talán valaki boszorkányságot művelt vele, talán az életben csalódott. Néha mintha valami megszállta volna, ismeretlen hangokon beszélt, és akkor apám tiltakozása ellenére kihívtak egy gyógyítót. Apám halála után a kín letaglózó gyásszá változott, de élete utolsó hónapjaiban egy újabb gyötrelem tette próbára: fájt a háta. Azt mondta, olyan érzés, mintha valami belülről emésztené fel. Akkor már tudtam, hogy nem sok van neki hátra, ez jóval több a gyásznál. Az utolsó napjain az aggasztotta, mi lesz velem, és könyörgött Amur bácsinak, hogy gondoskodjon rólam, amit a bácsi meg is ígért. – Asha hosszú, ünnepélyes pillantást vetett a férjére. – Így aztán neked adott engem.

– Vagy neked adott engem – felelte Khalifa mosolyogva, hogy csillapítsa az asszony hangjában a keserűséget. – Olyan nagy katasztrófa ez?

Asha megvonta a vállát. Khalifa megértette, vagy legalábbis érteni vélte, miért döntött úgy Amur Biashara, hogy felajánlja neki Asha kezét. Először is, másra hárította a gondoskodás felelősségét. Másodszor pedig, így akarta megelőzni, nehogy a lány elcsábuljon és valami szégyenteljes viszonyba bonyolódjon, akár felmerült ilyesmi Ashában, akár nem. Utamsitiri,{8} azaz Khalifának kell megmentenie a szégyentől, és megvédeni a család becsületét. A kereskedő nem látott semmi különöset Khalifában, de ismerte és tudta, hogy a vele kötött házasság megóvja a lány nevét, ezzel együtt az Amur Biashara nevet is, minden lehetséges becstelenségtől. Egy biztonságos frigy Khalifával, aki függ tőle, a kereskedő ingatlanérdekeltségeit is érintetlenül hagyja; fogalmazzunk úgy, hogy a ház kérdése családon belül marad.

Khalifa akkor sem tudott a kereskedővel erről beszélni, amikor megismerte a ház történetét, és megértette, milyen igazságtalan helyzetbe került a felesége. Családi ügy volt, ő pedig nem volt egészen a család tagja. Ehelyett meggyőzte Ashát, beszéljen ő a nagybátyjával, kérje vissza a részesedését.

– Tud ő igazságos is lenni, ha akar – mondta neki, miközben ő maga is szeretett volna hinni ebben. – Elég jól ismerem. Tudom, hogyan gondolkodik. Meg kell szégyenítened, vedd rá, hogy adja vissza a jogaidat, különben úgy tesz, mintha minden rendben lenne, és nem csinál semmit.

Asha végül beszélt a nagybátyjával. Khalifa nem volt jelen, amikor megtörtént, és ártatlannak vallotta magát, amikor a kereskedő később udvariasan rákérdezett. A nagybácsi azt felelte Ashának, hogy hagyott rá egy részt a végrendeletében, és azt kérte, most ne bolygassák a dolgot. Más szóval, nem kívánt további vitába bocsátkozni a házzal kapcsolatban.

*

Khalifa és Asha 1907 elején kötöttek házasságot. A maji-maji felkelés a végső, fájdalmasan brutális szakaszába ért, elfojtásáért az afrikaiak az életükkel és a megélhetésükkel is drágán megfizettek. A felkelés Lindiben kezdődött, innen terjedt el vidéken, valamint az ország déli és nyugati városaiban. Három éven át tartott. Ahogy a német uralom elleni tiltakozás egyre szélesebb körben harapózott el, a gyarmati kormányzat úgy nyúlt egyre könyörtelenebb és brutálisabb eszközökhöz. A német hadvezetés látta, hogy a zendülést katonai eszközökkel nem lehet elfojtani, ezért addig éheztették a népet, amíg az emberek meg nem adták magukat. A lázadó területeken a Schutztruppe mindenkit felkelőként kezelt. Falvakat égettek fel, letiporták a terményeket és kifosztották az élelmiszerraktárakat. A felperzselt, terrorba fojtott vidékeken akasztófán lógó afrikaiak holttestei szegélyezték az utakat. Az országnak azon a részén, ahol Khalifa és Asha éltek, csak hallomásból értesültek ezekről az eseményekről. Számukra nem jelentettek többet egy-egy megrendítő történetnél, mert az ő városukban nem volt érzékelhető hatása a felkelésnek. Bushiri felakasztása óta nem történt semmi, bár a német megtorlás veszélye ott lebegett a fejük felett.

Ezeknek az embereknek az állhatatossága, amellyel visszautasították, hogy Deutsch-Ostafrika birodalmi alattvalóivá váljanak, meglepte a németeket, főleg azok után, hogy délen a hehéken, északkelet hegyei között pedig a chaggákon és a merukon statuáltak példát. A maji-maji felkelés elfojtása nyomában százezrek haltak éhen, és százezrek haltak bele a harctéren szerzett sérülésükbe, vagy végezték ki őket nyilvánosan. A Deutsch-Ostafrikát kormányzó erők egy része számára ez a végkifejlet elkerülhetetlennek tűnt. Az emberek előbb-utóbb úgyis meghalnak. Eközben a birodalomnak éreztetnie kellett az afrikaiakkal, mit jelent a német hatalom zárt markában vergődni, hátha így megtanulják szolgaságuk jármát odaadóbban viselni. A német hatalom minden egyes nap egyre szorosabban húzta meg a jármot vonakodó alattvalói nyakán. A gyarmati kormányzat egyre határozottabban tette rá a kezét a földekre, egyre többre és egyre jobban kitolva a határokat. A jó földeket mind maguknak követelték, amint nagyobb számban jelentek meg a német telepesek. A kényszermunka rendszerét kiterjesztették az útépítésre és az útszéli árkok megtisztogatására, sugárutakat és parkokat alakítottak ki a gyarmatosítók kényelmére és a Kaiserreich nevének öregbítésére. A németek későn fogtak birodalomépítésbe a világnak ezen részén, de hosszas maradásra rendezkedtek be, és ha már ott voltak, kényelmes körülményeket akartak teremteni maguknak. Templomaikkal, oszlopsoros irodáikkal és lőrésekkel csipkézett erődjeikkel egyaránt szerették volna biztosítani a civilizált élet feltételeit, csodálatra késztetni újonnan meghódított alattvalóikat, és nyomást gyakorolni riválisaikra.

A legutóbbi lázadás következtében a németek közül néhányan elkezdtek másképpen gondolkodni. Világos volt számukra, hogy pusztán erőszakkal nem képesek leigázni és jövedelmezővé tenni a gyarmatot, így kórházak építését szorgalmazták, valamint kampányokat kezdeményeztek a malária és a kolera megfékezésére. Ezek először a telepesek, a hivatalnokok és a Schutztruppe egészségének megőrzését szolgálták, de később kiterjesztették szolgáltatásaikat a bennszülöttek számára is. Felsőbb iskola már volt a városban, néhány évvel korábban nyitották, hogy köztisztviselőket és tanárokat képezzenek az afrikaiak közül, de kevés diákot vettek fel, azokat is a leigázott őslakos elit tagjai közül. Most új iskolákat nyitottak, hogy alapfokú oktatást biztosítsanak több alattvalónak, és Amur Biashara az elsők között íratta be fiát az egyik ilyen intézménybe. A fiú, akit Nassornak hívtak, kilencéves volt, amikor Khalifa elszegődött a kereskedőhöz, és tizennégy, amikor elkezdte az iskolát. Egy kicsit elkésett vele, de ez nem számított sokat, mert az iskola, ahová járt, algebra helyett inkább szakmát tanított a diákjainak, és a gyerek pont a megfelelő korban volt ahhoz, hogy nekiálljon fűrészelni, téglát rakni vagy nagyot suhintani egy nehéz kalapáccsal. A kereskedő fia itt sajátította el a famegmunkálást. Négy évet töltött az iskolában, a végén tudott írni-olvasni, számolni, és hozzáértő asztalos vált belőle.

Azokban az években Khalifa és Asha is megtanulta a maga leckéjét. Khalifa megtapasztalhatta, hogy a felesége mennyire életerős, konok asszony, aki szeret dolgozni, és tudja, mit akar. Először csodálta a nő végtelen energiáját, és nevetett a szomszédokról szóló, a felesége megfigyelésein alapuló beszámolókon. Irigyek, gonoszak, istenkáromlók, mondta Asha. Jaj, ugyan már, túlzol, tiltakozott Khalifa, miközben a felesége – egyet nem értése jeléül – makacsul ráncolta a homlokát. Nem hiszem, hogy túloznék, mondta. Egész életét ezek mellett az emberek mellett töltötte. Kezdetben, amikor Asha Isten nevét a szájára vette vagy a Koránból idézett verseket, Khalifa úgy gondolta, ez is egyfajta beszédmód, nyelvezet, de aztán megértette, hogy a nő nem a műveltségével és a kifinomultságával kérkedik, tényleg mélyen vallásos. Azt hitte, Asha boldogtalan, és mindenféle módon igyekezett a magányát enyhíteni. Szerette volna, ha a felesége is úgy kívánja őt, mint ő az asszonyt, de Asha tartózkodó volt, kelletlen, és Khalifa úgy érezte, pusztán elviseli őt, legjobb esetben is csak kötelességtudatból veti alá magát a szenvedélyének és fogadja az ölelését.

Asha azt tanulta meg, hogy erősebb a férfinál, bár hosszú időbe telt, mire ezt őszintén beismerte önmaga előtt. Gyakran, ha nem is mindig, határozott véleménye volt, és ilyenkor kitartott mellette, miközben a férfi könnyen megingott, néha épp a saját szavaitól. Emlékei az apjáról, akiről a vallása követelményei szerint igyekezett tisztelettudóan beszélni, befolyásolták a férjéről alkotott véleményét, és egyre nehezebben sikerült kordában tartania a türelmetlenségét Khalifával kapcsolatban. Amikor erre képtelen volt, a szándékai ellenére élesen beszélt vele, amelyet néha megbánt. A férfi szilárd támasz volt, de túlságosan engedelmes a nagybátyjával szemben, aki egy tolvaj senkiházi, egy istentelen képmutató a maga hazug, jámborságot mímelő viselkedésével. A férje túl kevéssel is beéri, gyakran kihasználják, de minden úgy van, ahogy Ő akarja, majd igyekezni fog így is elégedetten élni. Khalifa végtelen történeteit fárasztónak találta.

Asha a házasságuk első három évében háromszor vetélt el. A harmadik vetélés után a szomszédok meggyőzték, hogy tanácskozzon egy füvesasszonnyal, egy mgangával. A mganga lefektette a földre és tetőtől talpig betakarta egy kangával.{9} Aztán hosszasan ücsörgött mellette, halkan dúdolgatta ugyanazokat a sorokat, és olyan szavakat mormolt, amelyeket Asha nem értett. A végén a mganga közölte, hogy egy láthatatlan szállta meg, és nem engedi, hogy gyermek növekedhessen benne. A láthatatlan távozásra bírható, de meg kell tudniuk a követeléseit és teljesíteni kell őket, hogy elmenjen. A követeléseket pedig csak úgy lehet megtudni, hogy engedik a láthatatlant Ashán keresztül szólni, és ennek akkor van a legnagyobb valószínűsége, amikor teljesen megszállja az asszonyt.

A mganga magával hozott egy segédet, és megint lefektették Ashát a padlóra. Letakarták egy vastag marekani lepellel,{10} és közel hajolva a fejéhez mindketten dúdolni, énekelni kezdtek. Egy idő után, miközben a mganga és a segédje énekelgettek, Asha borzongani kezdett, egyre erősebben reszketett, végül érthetetlen szavakban és hangokban tört ki. Ez a kitörés egy kiáltással érte el csúcspontját, aztán már világosan beszélt, de idegen hangon, és a következőket mondta: elhagyom ezt a nőt, ha a férje megígéri, hogy elviszi a hádzsra,{11} és ezentúl rendszeresen látogatja a mecsetet és leszokik a burnótról. A mganga diadalmasan kurjantott, és megitatta Ashát egy főzettel, amely lecsendesítette, álomba szenderítette.

Amikor a mganga Asha jelenlétében beszámolt Khalifának a láthatatlanról és követeléseiről, a férfi megadón bólogatott, és kifizette a jussát. Azonnal lemondok a burnótról, mondta, máris elvégzem a rituális mosakodást, és megyek a mecsetbe. Hazafelé érdeklődöm a hádzs felől. Most pedig szabadítsd meg a gonosztól!

Khalifa leszokott a burnótról, egy-két napig eljárt a mecsetbe, de a hádzsot soha többé nem emlegette. Asha tudta, hiába viselkedik olyan szolgálatkészen a férje, nem sikerült meggyőzni, és csak kineveti. Rontott a helyzetén, hogy hagyta magát rábeszélni erre az istenkáromló kezelésre, amelyet a szomszédok javasoltak. Az a sok dünnyögés a fülébe fárasztó volt, de nem tehetett róla: tényleg bosszantotta, hogy Khalifa nem imádkozik, és az volt a leghőbb vágya, hogy elmehessen a hádzsra. Úgy érezte, hogy férje csendes gúnyolódása az óhajai felett éket ver közéjük. Emiatt vonakodott újra teherbe esni, megtalálta a módját, hogy lehűtse a férje szenvedélyét és elkerülje a kellemetlen zaklatást, valahányszor a férfi izgalomba jött.

Mire Nassor Biashara mindent megtanult és tizennyolc évesen kilépett a német szakiskola kapuján, végleg beleszeretett a fa illatába. Amur Biashara elnéző volt a fiával. Nem kívánta meg tőle, hogy segítsen az üzleti életben, pont azért, amiért Khalifával sem ismertetett meg minden részletet az ügyleteivel kapcsolatban. Szeretett egyedül dolgozni. Amikor Nassor megkérte az apját, hogy rendezzen be neki egy asztalosműhelyt, mert szeretne a maga ura lenni, a kereskedő boldogan tett eleget a kívánságának, egyrészt azért, mert jó befektetésnek tűnt, másrészt meg azért, mert így pillanatnyilag távol tarthatta a saját ügyeitől. Később is lesz arra idő, hogy bevezesse az üzletbe.

A régi kereskedők bizalmi alapon adtak kölcsönt és kölcsönöztek egymásnak. Néhányan csak leveleken és közös ismerősökön keresztül ismerték egymást. A pénz kézből kézbe vándorolt – tartozásokra, amelyekkel egy régebbi tartozást fizettek ki, láthatatlanul vásárolt és továbbértékesített szállítmányokra. Ezek a kapcsolatok elértek egészen Mogadisuig, Ádenig, Maszkatig, Bombayig és Kalkuttáig, valamint más mesebeli helyekig. Ez a sok név zene volt rengeteg városlakó fülének, talán azért, mert a legtöbben sohasem jutottak el egyikbe sem. Nyilván el tudták képzelni, hogy ezeken a helyeken is akadnak nehézségek, szenvedés és szegénység, de képtelenek voltak ellenállni a nevek idegen szépségének.

A régi kereskedők ugyan bizalmi alapon üzleteltek, de arról szó sem volt, hogy megbíznának egymásban. Ezért bonyolította Amur Biashara az üzleteit fejben, ám arra már nem vette a fáradságot, hogy a nyilvántartásait papírra is vesse, és a végén kudarcot vallott a dörzsöltsége. Balszerencse volt, a sors vagy Isten akarata, nevezzük bárhogy, de hirtelen megbetegedett az egyik szörnyű járvány alkalmával, amelyek jóval gyakrabban pusztítottak az európaiak megjelenése előtt, akik magukkal hozták a gyógyszereiket és a higiéniát. Ki tudta volna összeszámolni, hány betegség leselkedik az emberekre abban a mocsokban, amelyhez hozzászoktak és együtt éltek vele? Amikor letelik az ember ideje, nincs mit tenni. Akár a mocskos víz, akár romlott hús vagy egy mérgező rovar csípése volt az ok, a dolog kimenetele az lett, hogy egy kora reggeli órában lázasan ébredt, mindent összehányt, és sohasem kelt föl többé az ágyából. Öt nap sem kellett hozzá, és odalett. Abban az öt napban nem nyerte vissza a tudatát, így minden titkát magával vitte. A hitelezői kellő időben megjelentek, hozták magukkal a szépen sorba rendezett papírjaikat. Akik neki tartoztak, meghúzták magukat, és a vén kereskedő vagyona hirtelen megcsappant, jóval kisebb lett, mint amekkoráról a pletykák szóltak. Talán tényleg vissza akarta adni a házat Ashának, csak sohasem kerített rá sort, a végrendeletében mindenesetre semmit sem hagyott rá. A ház immár Nassor Biasharáé lett, minden mással együtt, ami megmaradt, miután az anyja, a két húga és a hitelezők elvették a részüket.

2

Ilyas éppen Amur Biashara váratlan halála előtt érkezett a városba. Egy nagy német szizálültetvény igazgatójának címzett bemutatkozólevelet is hozott magával. Nem találkozott az igazgatóval, aki résztulajdonosa volt az ültetvénynek, és senki sem várhatta el tőle, hogy ilyen jelentéktelen üggyel foglalkozzon. Ilyas az igazgatási irodában adta le a levelet, ott azt mondták neki, hogy várjon. Kapott egy pohár vizet az irodai alkalmazottól, aki tapogatózó beszélgetésbe bonyolódott vele, felmérte, hogy kicsoda és mit keres itt. Rövid idő múlva egy fiatal német férfi bukkant elő a benti irodából, és állást ajánlott neki. Megkérte az irodistát, akit Habibnak hívtak, hogy segítsen Ilyasnak berendezkedni. Habib maalim{12} Abdallához irányította, aki egy ismerős családnál szerzett neki szobát. A városban töltött első nap délutánján Ilyasnak már volt munkája és szállása. Maalim Abdalla azt mondta, később eljövök érted, és összeismertetlek néhány emberrel. Még a délután során beugrott Ilyasért és elvitte járni egyet a városban. Két kávéházba látogattak el, kávéztak, beszélgettek és ismerkedtek.

– Testvérünk, Ilyas azért jött, hogy a nagy szizálültetvényen dolgozzon – közölte maalim Abdalla. – Az igazgató, a nagy német úr barátja. Úgy beszél németül, mintha ott született volna. Jelen pillanatban Omar Hamdaninál lakik, amíg őurasága nem talál megfelelő szállást a személyzet ilyen kitűnő tagjának.

Ilyas mosolygott, szabadkozott, és ő is beszállt a tréfálkozásba. Fesztelen nevetése, önironikus hozzáállása miatt az emberek el tudták engedni magukat mellette, könnyen barátokra talált. Mindig így volt. Utána maalim Abdalla elvitte a kikötő felé és a város német részére. Megmutatta a bomát,{13} és Ilyas megkérdezte, ott akasztották-e fel Bushirit, mire maalim Abdalla azt felelte, hogy nem. Bushirit Panganiban akasztották fel, különben is, itt nincs elég hely a tömegnek. A németek látványosságot csináltak a kivégzésből, valószínűleg zenekar, felvonuló katonák és nézők is voltak. Ahhoz meg nagy hely kellett. A séta Khalifa házánál ért véget, ez volt az a baraza,{14} ahol a tanár a legtöbb estéjét töltötte egy kis pletyka és beszélgetés reményében.

– Isten hozott! – köszöntötte Khalifa Ilyast. – Mindenkinek szüksége van egy barazára, ahová esténként ellátogathat, ahol a barátaival találkozhat és meghallgathatja a híreket. Ebben a városban munka után mást nem is nagyon lehet csinálni.

Ilyas és Khalifa nagyon gyorsan jó barátok lettek, napokon belül szabadon beszélgettek egymással. Ilyas elmesélte Khalifának, hogyan menekült el kisgyermekként otthonról, kóborolt napokig, amikor egy schutztruppés aszkari elrabolta a vasút- állomáson és magával vitte a hegyekbe. Ott kiszabadították és egy német missziós iskolába küldték.

– Úgy imádkoztattak, mint a keresztényeket? – kérdezte Khalifa.

A tengerparton sétáltak, senki sem hallhatta őket, Ilyas mégis néma maradt egy pillanatig, a száját tőle szokatlan módon összeszorította.

– Egy szót sem adsz tovább senkinek, ha elmesélem, ugye? – kérdezte végül.

– Tehát igen – derült rajta Khalifa. – Bűnbe vittek.

– Ne mondd el senkinek! – esedezett Ilyas. – Vagy azt csinálom, vagy kirúgnak az iskolából, így aztán színleltem. Nagyon elégedettek voltak velem, és tudtam, hogy Isten látja, mi van igazán a szívemben.

– Mnafiki{15} – mondta Khalifa, aki nem szívesen hagyott volna fel a barátja gyötrésével. – A képmutatóknak külön büntetés jár, amikor arra kerül a sor. Meséljek róla? Nem, erről beszélni sem lehet, és úgyis utolér előbb-utóbb.

– Isten tudja, mi volt a szívemben, lakat alatt, kulccsal elzárva – felelte Ilyas a mellkasához érintve a kezét, és mivel Khalifa viccet csinált az egészből, már mosolygott is. – Egy kávéültetvényen éltem és dolgoztam, azé a németé volt, aki beíratott az iskolába.

– Tartottak még a harcok arrafelé? – kérdezte Khalifa.

– Nem, és azt sem tudom, mennyit háborúztak ott korábban, de amikor én megérkeztem, már mindennek vége volt – válaszolta Ilyas. – Békés hely volt. Új gazdaságok, iskolák, új városok is. A helyiek a missziós iskolába küldték a gyerekeiket, és a német gazdaságokban dolgoztak. Ha volt bármi gond, azt azok a rossz emberek csinálták, akik szeretik a csetepatét. Az a gazda írta a levelet, aki iskolába küldött, így kaptam meg az állást a városban. A birtokigazgató a rokona.

Később Ilyas folytatta:

– Sohasem mentem vissza a faluba, ahol korábban éltünk. Nem tudom, mi történt az öregeimmel. Most, hogy itt lakom a városban, rájöttem, hogy nem is vagyok olyan messze onnan. Illetve előtte is tudtam, hogy közel leszek a régi otthonomhoz, de nem akartam erre gondolni.

– El kellene látogatnod oda – jegyezte meg Khalifa. – Mióta nem jártál arrafelé?

– Tíz éve – felelte Ilyas. – Minek menjek oda?

– El kellene menned – mondta Khalifa, akinek eszébe jutott, mennyire elhanyagolta a szüleit, és milyen rosszul érezte magát később emiatt. – Menj és látogasd meg a családodat! Egy vagy két nap alatt ott vagy, ha találsz valakit, aki elvisz. Nem helyes, hogy távol maradsz tőlük. El kellene menned, és megmondani nekik, hogy jól vagy. Én elkísérlek, ha akarod.

– Nem – tiltakozott Ilyas –, te nem tudod, milyen gonosz, nyomorúságos hely az.

– Akkor azt mutasd meg nekik, hogy milyen sikeres ember lett belőled! Az az otthonod, és azok az emberek a családod, ha tetszik, ha nem – jelentette ki Khalifa még határozottabban, miközben Ilyas ellenállása gyengült.

A fiatal férfi egy darabig a homlokát ráncolta, aztán lassan felragyogott a szeme.

– Elmegyek – mondta, és egészen izgalomba jött a gondolattól. Ez jellemző volt rá, Khalifa is felfedezte nemsokára. Amikor elragadta a képzelete, Ilyas belevetette magát a dolgokba. – Igen, okosan beszélsz. Egyedül megyek. Gondoltam már rá néhányszor, de mindig lebeszéltem magam róla. Az kell, hogy egy ilyen nagyszájú erőltesse a dolgot, és akkor megcsinálom.

Khalifa kerített egy kocsist, aki a falu irányába tartott, az egy darabon elvitte Ilyast. Megadta neki egy üzleti partnere nevét is, aki a főútnál lakott, nem messze Ilyas céljától. Nála megszállhat éjszakára, ha szükséges. Néhány nappal később az ifjú ott ült egy szamárkordén, és elindult a hepehupás part menti úton dél felé. A kocsis egy öreg beludzs volt, aki az út menti városok boltjaiba szállított árut. Nem volt sok rakománya. Két boltnál állt meg, aztán lefordultak a szárazföld irányába, egy jobb útra, és olyan jó iramban haladtak, hogy már délután megérkeztek Khalifa ismerőséhez. Az ismerős egy indiai frissáru-kereskedő volt, Karimnak hívták. Helyiektől vásárolt élelmiszert, és a város piacára szállította: banánt, maniókát, tököt, édesburgonyát és bámiát vitt, ezek a szívós termények élték túl az egy-két napos utakat. A beludzs megetette és megitatta a szamarát, aztán sugdolózva beszédbe elegyedett az állattal. Utána azt magyarázta, hogy elég korán van még ahhoz, hogy elinduljon visszafelé, éjszakára megáll az egyik boltnál, ahová szállított, és hogy a szamár is hajlandó erre. Karim felügyelte a rakodást a beludzs kocsijára, beírta a számokat a könyvébe, majd lemásolta őket egy kitépett papírlapra, hogy a kocsis adja oda a vásárlójának a városi piacon.

A kocsis távozása után Ilyas elmesélte, mi járatban van, amit Karim kétkedve hallgatott. Felmérte, mennyire van világos, elővett egy órát a mellénye zsebéből, széles mozdulattal felkattintotta a fedelét, és gyászosan ingatta a fejét.

– Holnap reggel – mondta. – Ma már nem lehetséges. A magrib imáig{16} már csak másfél óra van, és mire kocsist szerzek neked, lassan leszáll az alkonyat. Nem töltheted az éjszakát az úton. Abból csak baj lenne. Könnyen eltévedhettek, belefuthattok rossz emberekbe. Holnap kora reggel elindulsz. Még ma este beszélek egy kocsissal, de most pihenj, szívesen vendégül látunk. Van vendégszobánk. Gyere!

Ilyast a bolttal szomszédos aprócska, földpadlós szobába vezették. A boltnak és a szobának is rozoga, rozsdaette fémlemez ajtaja volt, a lakatok inkább a rend kedvéért voltak rajtuk, mint hogy a biztonságot szolgálják. A kis szobában gyékénnyel fedett kötélágyat talált, nyilván tele van ágyi poloskával, gondolta Ilyas. Azonnal feltűnt neki, hogy szúnyogháló nincs az ágy fölött, és megadóan sóhajtott. Edzettebb vándorkereskedők részére tartották fent ezt a helyiséget, de nem volt más választása. Azt nem várhatta el Karimtól, hogy egy ismeretlen férfi vendéget az otthonába invitáljon.

Ilyas az ajtófélfára akasztotta a táskáját, és kiment szétnézni. Karim háza ugyanarra az udvarra nyílott, mint a bolt, a zömök épület homlokzatán, az ajtó két oldalán egy-egy rácsos ablak kapott helyet. A kis belső udvarhoz három lépcsőfok vezetett. Azon ült Karim egy gyékényszőnyegen, és amikor meglátta Ilyast, magához intette. Beszélgettek egy darabig a városról, a Zanzibáron pusztító kolerajárványról szóló hírekről, az üzletről, aztán egy hét-nyolc éves kislány lépett ki a házból két kis csésze kávét egyensúlyozva egy fából faragott tálcán. Mivel közelgett az alkonyat, Karim újra előhúzta az óráját, és megnézte, mennyi az idő.

– Magrib imára! – mondta. Kiáltott egyet, mire pár pillanat múlva a kislány megint megjelent, ezúttal egy vödör vízzel küszködve, amit Karim kacagva elvett tőle. Lement a lépcsőn, és a vödröt letette maga mellé egy kőemelvényre, amely lábmosásra szolgált. Intett a vendégnek, hogy jöjjön ő is mosakodni, de Ilyas kézzel-lábbal tiltakozott, így Karim egyedül folytatta az ima előtti rituális tisztálkodást. Aztán Ilyas következett, csinálta, amit Karimtól látott. Visszamentek a teraszra, hogy ott imádkozzanak, és Karim felkérte Ilyast, hogy vezesse ő az imát, mert ez volt a szokás és ezt kívánta az illendőség. Ilyas ismét kézzel-lábbal tiltakozott, ezért Karim vállalta magára a feladatot.

Ilyas nem tudta, hogyan kell imádkozni, nem ismerte a szavakat. Még sohasem járt mecsetben. Ott nem volt, ahol gyerekkorában élt, és a kávéültetvényen sem, ahol később éveket töltött. A közeli hegyi városkának volt egy mecsetje, de sem a gazdaságban, sem az iskolában nem mondták neki, hogy járnia kellene oda. Aztán egy bizonyos kor után már túl késő volt tanulni, túl szégyenletes. Felnőtt férfi lett belőle, egy szizálültetvényen dolgozott, és hiába akadt a városban minden sarkon egy mecset, ott sem kérte tőle senki, hogy járjon el. Azt pontosan tudta, hogy előbb vagy utóbb kínos helyzetbe kerül emiatt. Karim imára invitálása volt az első alkalom, hogy lelepleződött, de megpróbált a lehető legügyesebben színlelni, minden mozdulatot leutánzott, és úgy motyogott, mintha a szent szavakat ismételné.

A nyugtalan éjszaka után, ahogy mozgást hallott az udvaron, Ilyas előbújt, mire kapott egy banánt, meg egy bádogbögrében teát reggelire. A kislány a teraszt seperte, az anyja nem mutatkozott. Ahogy ígérte, Karim kerített egy kocsist, hogy elvigye az ifjút a közelben lévő falujába. A kocsis ez alkalommal egy kamasz fiú volt, aki boldogan vállalkozott a kirándulásra, és egész úton a barátaival elkövetett csínytevésekről mesélt. Ilyas udvariasan hallgatta, és nevetett, amikor kellett, de magában azt gondolta: falusi suttyó.

Körülbelül egy óra alatt odaértek a faluhoz. A kocsis azt mondta, hogy a főútnál megvárja, mert a faluba vezető ösvény túl keskeny volt. Csak egy rövid séta azon az úton, amely mellé lehúzódott. Igen, tudom, felelte Ilyas. Az ösvény a régi házukhoz vezetett, és minden pont olyan kuszának, mégis ismerősnek tűnt, mintha csak néhány hónappal korábban hagyta volna maga mögött. Nem is falu volt ez igazán, csak néhány elszórt nádtetős épület, mögöttük kisebb, megművelt földek. Mielőtt odaért volna a régi házhoz, meglátott egy asszonyt, akinek a nevére nem emlékezett, de az arca ismerősnek tűnt. Egy akácfából és sárból tapasztott rozoga kunyhó előtti szabad téren ült, és kókuszpálmalevelekből szőtt gyékényt. A lába mellett három kövön egy edény melegedett, a ház körül két csirke kapirgált. Amikor Ilyas közelített felé, a nő megigazította a kangáját és eltakarta a haját.

– Shikamoo!{17} – mondta Ilyas.

A nő is üdvözölte, majd kivárt, miközben végigmérte a városiasan öltözött fiatalembert. Ilyas megbecsülni sem tudta az asszony korát, de ha nem tévedett a kilétével kapcsolatban, akkor a gyerekei vele egykorúak voltak. Az egyiküket Hassannak hívják, jutott hirtelen az eszébe, játszottak is együtt. Ilyas édesapját is Hassannak hívták, ezért idézte fel a nevet ilyen könnyen. Az asszony egy alacsony széken ült, és se felállni nem szándékozott, se mosolyogni.

– A nevem Ilyas. Arrafelé laktam – mondta a fiú, és megadta a szülei nevét. – Még mindig ott laknak?

Az asszony hallgatott, és Ilyas nem tudta, hogy egyáltalán hallja-e, érti-e, amit mond. Már indult volna, hogy maga járjon utána a dolgoknak, amikor egy férfi lépett ki a házból. Idősebb volt az asszonynál, nehézkesen odabotorkált Ilyashoz, és olyan közel hajolva nézte meg magának, mintha rosszul látna. Az arca ráncos volt, borotválatlan, ő maga törékenynek tűnt, betegnek. Ilyas ismét bemutatkozott, és megmondta a szülei nevét. A férfi és a nő összenéztek, aztán az utóbbi kezdett beszélni:

– Emlékszem a névre, Ilyas. Te vagy az, aki elveszett? – kérdezte, és együttérzése jeléül mindkét tenyerét a fejére tapasztotta. – Akkoriban sok szörnyű dolog történt, mindannyian azt gondoltuk, hogy szerencsétlenség ért. Azt hittük, elraboltak a ruga rugák vagy a mangák.{18} Vagy hogy a mdachik{19} megöltek. Minden megfordult a fejünkben. Igen. Emlékszem Ilyasra. Te vagy az? Úgy festesz, mint egy kormányhivatalnok. Az anyád már régen meghalt. Senki sem lakik most ott, a ház az enyészeté lett. Anyádat olyan balszerencse érte, hogy senki sem akart ott lakni. Egy kisbabát hagyott apádra, tizenöt vagy tizenhat hónapos lehetett, apád meg másokra bízta.

Ilyas elgondolkodott egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Másokra bízta. Az meg mit jelent?

– Odaadta. – Most a férfi szólalt meg, gyenge, az erőtlenségtől rekedtes hangon. – Nagyon szegény volt. Nagyon beteg. Mint mindannyian. Odaadta. – Felemelte a karját és az út felé mutatott, túl kimerült volt ahhoz, hogy tovább beszéljen.

– Afiya volt a neve. Afiya – folytatta az asszony. – Honnan jöttél? Az anyád meghalt. Az apád is halott. A húgodat másoknak adták. Hol voltál?

Valahogy számított erre, sejtette, hogy meghaltak. Az apja cukorbetegsége Ilyas egész fiatalkorát végigkísérte, az anyja meg gyakran szenvedett megnevezhetetlen kóroktól, amelyek a nőket gyötrik. Emellett a háta is fájt, alig kapott levegőt, a mellkasa tele volt vízzel, és gyakran öklendezett a végtelennek tűnő terhességek miatt. Erre számított, mégis nagy megrázkódtatás volt a halálhírüket hallani a semmiből.

– A húgom itt van a faluban? – bökte ki végül.

Megint a férfi szólalt meg, és gyenge, fátyolos hangon elmagyarázta Ilyasnak, merre lakik a család, amelyik Afiyát magához vette. Elkísérte a fiút a főútig, és a kocsist is eligazította.

*

A kis út menti falu fölé, ahol a lány felnőtt, egy sötét, kúp alakú, bozóttal benőtt domb magasodott. Mindig ott tornyosult, amikor kilépett a házból, és az út túloldalán álló épületek, udvarok fölé hajolt, de a lány nagyon kicsi gyerekként nem figyelt fel rá, csak később észlelte, amikor megtanult jelentést tulajdonítani egy-egy megszokott látványnak. Megmondták neki, hogy sohasem mászhat fel rá, de azt nem árulták el, miért nem, így a lány benépesítette mindenféle szörnyűséggel, amit csak el tudott képzelni. A nénikéje figyelmeztette, hogy soha ne menjen fel a dombra, ő mesélt neki a kígyóról, amelyik le tud nyelni egy gyereket, a magas férfiról, akinek az árnyéka telehold idején átsuhan a tetők felett, és a borzas öregasszonyról, aki a tengerhez vezető utat járta, és olykor párduc képében ütött rajta a falvakon kecskéért vagy kisbabáért. A nénikéje ugyan nem mondta, de a kislány biztos volt benne, hogy a kígyó, a magas férfi és a borzas öregasszony mind ott laknak a dombon, onnan járnak le rettegésben tartani a világot.

A házak és az udvarok mögött voltak a földek, rögtön utánuk ott magasodott a domb. Ahogy a kislány nőtt, a domb mintha még fenyegetőbben borult volna a falu fölé, főleg alkonyatkor volt igazán tolakodó, mint egy háborgó szellem. A lány megtanulta elfordítani a tekintetét, ha éjszaka ki kellett lépnie a házból. Az éjszaka feneketlen csöndjében halkan szisszenő, suttogó hangok kúsztak le odafentről, néha a házat is megkerülték. A nénikéje azt mesélte, hogy ezek a láthatatlanok, akiket csak a nők hallanak meg, de akármilyen szomorúan, kitartóan suttognak, soha ne nyisson ajtót nekik. A lány sokkal később tudta csak meg, hogy a fiúk felmentek a dombra és biztonságban hazaértek, és egyikük sem számolt be kígyóról, magas emberről vagy borzas öregasszonyról, és suttogó hangokat sem emlegettek. Azt mondták, vadászni mennek, és ha fognak valamit, megsütik és megeszik. Mindig üres kézzel tértek vissza, ezért a kislány gyanakodott, hogy gúnyt űznek belőle.