Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

34. (Folytatás)

34. (Befejezés)

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

UTÓIRAT

UTÓSZÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

DOCTOR FAUSTUS

fordította:
Gáspár Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-370-9 EPUB
ISBN 978-963-678-371-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Doktor Faustus:
Das Leben des deutschen Tonsetzers Adrian
Leverkühn, erzählt von einem Freunde

első kiadás: 1947.
az elektronikus változat az 1957. évi
ötödik magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Lo giorno se n andava e Vaere bruno
toglieva gli animai che sono in terra
dalle fatiche loro, ed io sol uno
m’apparecchiava a sostener la guerra
si del cammino e si della pietate,
che ritrarrá la mente che non erra.
O Muse, o alto ingegno, or m’ajutate,
o mente che scrivesti ció ch’io vidi,
qui si párrá la tua nobilitate.
Dante, Inferno, II. ének

Teljes határozottsággal állítom, hogy igazán nem személyemet óhajtom előtérbe tolni, mikor a felejthetetlen Adrian Leverkühn életéről szóló beszámolómat, a sorstól oly rettenetesen meggyötört, felmagasztalt és lesújtott drága férfiúnak és zseniális muzsikusnak ezt az első és bizonyára nagyon ideiglenes életrajzát néhány szóval vezetem be magamról és körülményeimről. Csupán az a feltevés késztet erre, hogy az olvasó - helyesebben a leendő olvasó, mert hiszen ebben a pillanatban még a legcsekélyebb kilátás sincs arra, hogy ez az írásom nyilvánosságra kerülhet, ha ugyan valamely csoda által nem jut ki ebből a mi sokfelől fenyegetett európai erődítményünkből, hogy a kívül levőknek elvigye egyedülvalóságunk titkainak egy fuvallatát - legyen szabad élőiről kezdenem: csak mert számolok azzal, hogy az olvasó valamelyes tájékoztatást fog kívánni az író kilétéről és mivoltáról, vezetem be ezeket a közléseket néhány szűkszavú megjegyzéssel saját egyéniségemről, elkészülve természetesen arra, hogy éppen ezzel ültetem el a kétséget az olvasó lelkében, vajon jó kezekben van-e, vagyis egész valómnál fogva alkalmas vagyok-e arra a feladatra, amelyhez talán inkább szívem vonz, mint valamely arra jogosító belső rokonság.

Újra átolvasom a fenti sorokat és kénytelen vagyok bizonyos nyugtalanságot és akadozó lélegzetvételt megállapítani róluk. Ez azonban nagyon is jellemzi azt a lelkiállapotot, amelyben ma, 1943 május 27-én, Leverkühn halála után két évvel, tehát két évvel azután, hogy a mély éjszakából a legmélyebbe ment át, az Isar melletti Freisingben régi kis dolgozószobámban leülök, hogy hozzálássak

Istenben boldogult - ó csak így volna! - Istenben boldogult szerencsétlen barátom életleírásához - jellemzi ez, mondom, azt a lelkiállapotot, amelyben szorongatóan keveredik a közlés szívdobogtató vágya és a tökéletlenségtől való mély félelem. Teljességgel mérsékelt és bízvást mondhatom, egészséges, humánusan temperált, összhangra és észszerűségre igyekvő természet vagyok, a »latin ármádia« tudósa ves coniuratusa, nem minden kapcsolat nélkül a szépművészetekkel (viola d’amorén játszom), de a szónak amaz akadémiai értelmében vett múzsafi, aki szereti magát a német humanisták utódának tekinteni az »Epistolae obscurorum virorumí, a Reuchlinok, Dornheimi Crotusok, Mutianusok és Eobanus Hessusok korából. A démonit, amilyen kevéssé bátorkodom az emberéletre gyakorolt hatását tagadni, mindenkor határozottan lényemtől idegennek éreztem, ösztönösen kirekesztettem világképemből és soha a leghalványabb hajlandóságot sem éreztem arra, hogy vakmerőén társuljak a lenti hatalmakkal, őket elbizakodottságomban éppenséggel felidézzem vagy nekik, ha a maguk jószántából kísértőn közelednek hozzám, akár csak kisujjamat is nyújtsam. Ennek az érzületemnek eszményi, de külső jólétemet érintő áldozatokat is hoztam már, amennyiben habozás nélkül idő előtt lemondtam szívemnek kedves tanári hivatásomról, mikor kiderült, hogy az történelmi fejlődésünk szellemével és igényeivel nem egyeztethető össze. Ebben a tekintetben meg vagyok magammal elégedve. De abban a kétségemben, vajon szabad-e magamat igazában hivatottnak éreznem az itt kitűzött feladatra, erkölcsi egyéniségemnek ez a határozottsága vagy ha úgy tetszik korlátoltsága csak még jobban megerősít.

Még csak éppen, hogy kezembe vettem a tollat az imént, mikor máris olyan szót írtam le vele, amely titokban bizonyos zavart idézett elő bennem: a »zseniális« szót, felejthetetlen barátom zenei géniuszáról szólván. Ám ez a »géniusz« szó mértéken felülisége mellett is minden bizonnyal nemes, harmonikus és humánusan egészséges hangzású és jellegű, s a magamfajta embernek, ha még oly távol áll is attól az igénytől, hogy saját lényével részese legyen ennek a magasabb szférának és valaha is divinis influxibus ex alto szerencséltessék, nem igen lehet észszerű oka arra, hogy visszariadjon tőle, hogy ne örömteljes felnézéssel és tisztelő bizalmassággal beszéljen róla és ehhez képest cselekedjék. Ez a látszat. És mégsem tagadható, nem is tagadták soha, hogy e sugárzó magasságban a démoni és észszerűtlen elem nyugtalanító szerepet játszik, hogy közte és a lenti birodalom között mindig valami halk borzadályt keltő kapcsolat áll fenn és hogy éppen ezért a bátorító jelzők, melyekkel felruházni próbáltam, a »nemes«, »humánusan egészséges« és »harmonikus« jelzők nem igen illenek rá, még akkor sem - némi szomorú elszántsággal teszem ezt a megkülönböztetést - még akkor sem, ha tiszta és igaz, Istentől adományozott vagy ránk mért géniuszról van szó, nem pedig szerzettről és vészthozóról, természetes képességek bűnös és beteges lobogásáról, egy szörnyűséges adásvételi szerződés végrehajtásáról...

Itt megállok, és a művészi gyarlóság és fegyelmezetlenség megszégyenítő érzése fog el. Adrian bizonyára aligha engedte volna meg például valamelyik szimfóniájában az efféle téma ennyire időelőtti felvetődését - legfeljebb finoman elrejtett és alig-alig tapintható módon csak messziről éreztette volna. De lehet, hogy elszólásom az olvasóra csak homályos, kérdéses célzás hatását teszi és csupán nekem magamnak tűnik fel indiszkréciónak és otromba ajtóstól berohanásnak. Az olyan embernek, mint én, nagyon nehezére esik és szinte léhaságnak érzi, hogy egy ennyire leikéhez nőtt és körmére égett tárggyal szemben a komponáló művész álláspontjára helyezkedjék és annak játékos megfontoltságával kezelje. Innen elhamarkodott rátérésem a tiszta és tisztátalan géniusz közötti különbségre, amely különbség fennállását elismerem, de csak hogy mindjárt utána megkérdezzem magamtól, vajon jogosan áll-e fenn. Valójában az élmény olyan megfeszített, olyan csökönyös gondolkodásra kényszerített erről a problémáról, hogy néha döbbenetesen olybá tűnt, mintha a nekem sajátlagosan rendelt és illő gondolati síkon túllendülve, bennem magamban is természetes képességeim »tisztátalan« fokozódása menne végbe...

Ismét megállók, mert eszembe jut, hogy a géniuszról és mindenképpen démoni befolyás alatt álló természetéről csak azért kezdtem beszélni, hogy megmagyarázzam azt a kételyemet, vajon megvan-e bennem a kellő lelki rokonság feladatommal. Hadd hozzam fel tehát e lelkiismereti kétség ellen, ami érv rendelkezésemre áll. Megadatott nekem az, hogy életem sok évét egy zseniális embernek, e lapok hősének bizalmas közelségében töltsem el, gyermekkorom óta ismerjem, tanúja legyek fejlődésének, sorsának és a szerény segítő szerepében részem legyen alkotómunkájában. Shakespeare vígjátékának, a Felsült szerelmeseknek a Leverkühn pajkos ifjúkori művében felhasznált szövegkönyvi átdolgozása tőlem származik, és a Gesta Romanorum groteszk operaszvitjének, valamint a Teológus Szent János Jelenései című oratóriumnak szövege is kissé az én részvételemmel készült. Ez az egyik pont vagy már egyik is, másik is. Továbbá azonban birtokában vagyok olyan írásoknak, felbecsülhetetlen értékű feljegyzéseknek, melyeket az elköltözött még egészséges napjaiban, vagy, ha nem szabad így mondanom, viszonylag és jogi értelemben egészséges napjaiban végrendeletileg reám és nem másra hagyott: előadásomban ezekre fogok támaszkodni, sőt az a szándékom, hogy kellő válogatásban egyet-mást közvetlenül ideiktassak belőlük. Végsőleg és először pedig - és ez az igazolás még mindig a legdöntőbb volt, ha nem az emberek, hát Isten szemében: szerettem őt - szerettem iszonyattal és gyöngédséggel, könyörülettel és odaadó csodálattal - és nem sokat kérdeztem, hogy legkevésbé is viszonozza-e ezt az érzésemet;

Nem viszonozta, nem ő. A hátrahagyott szerzeményvázlatok és naplóoldalak reámtestálásában barátian tárgyilagos, szinte azt mondanám, kegyes és engem mindenesetre megtisztelő bizalom fejeződik ki lelkiismeretességem, kegyeletem és korrektségem iránt. De szeretett-e? Kit szeretett ez az ember egyáltalán? Valamikor egy nőt - talán. Végezetül egy gyermeket - mondjuk. Egy könnyűfajsúlyú, mindenkit megnyerő fickót és férfit minden időben, akit aztán alighanem éppen azért, mert vonzódott hozzá, elküldött magától - és pedig a halálba. Kinek tárta fel szívét, kit bocsátott be valaha életébe? Ilyesmi Adriannál nem volt. Az emberi odaadást elfogadta - szinte esküdni mernék, gyakran anélkül, hogy csak észre is vette volna. Közömbössége akkora volt, hogy alig eszmélt rá valaha, mi megy végbe körülötte, milyen társaságban van, és az a tény, hogy csak nagyon ritkán szólította nevén, akivel beszélt, azt gyaníttatja velem, hogy nem is tudta az illető nevét, holott annak igazán joga volt az ellenkező feltevésre. Olyan szakadékhoz hasonlítanám magányát, amelyben az irányában tanúsított érzések hangtalanul és nyomtalanul merültek el. Hidegség vette körül - és milyen különös érzéssel használom ezt a szót, amelyet egy szörnyűséges összefüggésben egyszer ő is leírt! Egy-egy szónak az élet és a tapasztalás olyan hangsúlyt adhat, amely teljességgel eltávolítja mindennapos értelmétől és olyan rémületes nimbuszt ruház reá, amelyet senki sem ért meg, hacsak nem ismerte meg legborzalmasabb jelentésében.

2.

Nevem dr. phil. Serenus Zeitblom. A névjegyleadásnak ezt a furcsa késedelmességét magam is rosszallóm, de mint az már lenni szokott, közléseim irodalmi menete mindeddig a pillanatig nem engedte sorát ejtenem. Életkorom hatvan év, mert az 1883. esztendőben születtem, mint négy testvér közül a legidősebb, a Saale melletti Kaisersaschernben, Merseburg kormányzósági kerületében. Leverkühn is egész kisdiákságát ebben a városban töltötte, úgyhogy közelebbi jellemzését elhalaszthatom addig, míg annak leírásához jutok. Minthogy személyes életpályám általában sokszor összefonódik a mesterével, jó lesz, ha mindkettőről összefüggően számolok be, hogy ne essem az elébe vágás hibájába, amelyre az ember, ha tele van a szíve, úgyis mindig hajlamos.

Hadd jelezzek itt csak annyit, hogy a féltudós középosztály mérsékelt magasságában jöttem világra, mert atyám, Wolgemut Zeitblom, patikus volt - egyébként a legelső a városban: volt még egy második gyógyáruüzlet is Kaisersaschenben, de az sohasem örvendett akkora közbizalomnak, mint A Boldog Hírnökökhöz címzett Zeitblom-féle gyógyszertár és mindig nehéz helyzete volt vele szemben. Családunk a város kis katolikus községéhez tartozott, míg a lakosság többsége természetesen a lutheránus hitvallást követte, és kivált anyám jámbor leánya volt egyházának és lelkiismeretesen teljesítette vallási kötelességeit, apám viszont, alkalmasint már csak idő híján is, hanyagabbnak mutatkozott e tekintetben, de azért a legkevésbé sem tagadta meg a hittestvéreivel való csoportszolidaritást, melynek tudvalevőleg politikai jelentősége is volt. Említésre méltó, hogy plébánosunk, Zwilling egyháztanácsos mellett a város főrabbija, név szerint dr. Carlebach is látogatta a laboratórium és a patika fölött lévő fogadó helyiségeinket, ami protestáns házakban nem igen lett volna lehetséges. A római egyház embere előnyösebb külsővel dicsekedhetett. De az én főként talán apám kijelentésein alapuló benyomásom ma is az, hogy a kis és hosszúszakállú, sipkásfejű talmudista tanultságban és vallási éleselméjűségben messze felülmúlta máshitű kartársát. Alighanem ez az ifjúkori tapasztalatom, de zsidó köröknek Leverkühn művei iránti jószimatú befogadókészsége is teszi, hogy éppen a zsidókérdésben és annak kezelésében sohasem tudtam egészen egyetérteni Vezérünkkel és főembereivel, aminek ugyancsak része volt az aktív tanárságról való lemondásomban. Igaz, a szóban forgó fajtának olyan példányai is kerültek utamba - csak Breisacher müncheni magántudósra kell gondolnom -, akiknek zavaróan ellenszenves mivoltára kellő helyen némi fényt szándékozom vetni.

Ami mármost katolikus származásomat illeti, ez természetesen formálta és befolyásolta benső mivoltomat, de az életnek ebből a színezettségéből sohasem származott ellentmondás humanista világ-nézetemmel, a legszebb művészetek és tudományok iránti szeretetemmel, mint hajdanában mondták. Egyéniségemnek e kétfajta eleme között mindig teljes volt az összhang, mint az nehézség nélkül megőrizhető, ha valaki, mint én, óvárosi környezetben nő fel, amelynek visszaemlékezései és építészeti emlékei messze visszanyúlnak az egyházszakadás előtti időbe, az egységes kereszténység világába. Kaisersaschern ugyan a reformáció hazájának kellősközepén fekszik, annak a lutheri vidéknek szívében, amelyet olyan városnevek írnak körül, mint Eisleben, Wittemberg, Quedlinburg, de Grimma, Wolfenbüttel és Eisenach is - ami viszont tanulságos a lutheránus Leverkühn belső élete szempontjából és összefügg eredeti tanulmányszakával, a teológiával. De én a reformációt hídhoz hasonlítanám, amely nemcsak a skolasztikus korból vezet át szabadon gondolkodó világunkba, hanem ugyanúgy vissza is a középkorba - éspedig talán mélyebben vissza, mint a derűs műveltséget kedvelő, az egyház kettéválásától érintetlenül maradt keresztény-katolikus hagyomány. Jómagam igazában abban az arany légkörben érzem magam otthonosan, amelyben a Szűzanyát, a »Jovis alma parens« névvel illették.

Hogy még tovább rögzítsem itt a legszükségesebbeket életemből, szüleim módot adtak nekem arra, hogy gimnáziumunkat látogassam, ugyanazt az iskolát, amelyben két osztállyal alattam Adrian is folytatta tanulmányait és mely a 15. század második felében történt alapítása óta még kevéssel ezelőttig A Közönséges Élet Szerzeteseinek Iskolája nevét viselte. Csak e név túltörténelmi és modem fülnek enyhén komikus hangzása miatti feszélyezettségében tette le az iskola ezt a nevet és nevezte magát a szomszédos templom után Bonifác-gimnáziumnak. Mikor a jelen század elején elhagytam, habozás nélkül a klasszikus nyelvek tanulmányozásába fogtam, melyekben már tanulókoromban bizonyos fokig kitüntettem magam és ezt folytattam a giesseni, jénai, lipcsei és 1904-től 1906-ig, a hallei egyetemen, tehát ugyanabban az időben, és pedig nem véletlenül ugyanabban az időben, mikor Leverkühn is ott tanult.

Itt, mint máskor is gyakran, nem állhatom meg, hogy elhaladóban ne találjam gyönyörűségemet az ó-filológiai érdeklődés bensőséges, szinte titokzatos összefüggésében a szépség és emberi értelem méltósága iránti elevenen szeretetteljes érzékkel, - amely összefüggés már abban is megnyilvánul, hogy az antik nyelvek tárgykörét »humanioráknak« mondják, de abban is, hogy a nyelvi és humánus lelkesedés lelki összetartozását a nevelés eszméje tetőzi be és a pedagógusi elhivatás szinte magától értetődően adódik a nyelvtudósiből. A természettudományos reáliák embere lehet oktató, de sohasem olyan közvetlen értelemben nevelő, mint a bonae literae művelője. Szerintem ama másik, talán bensőségesebb, de csodálatosan tagolatlan nyelv, a hangoké (ha szabad így neveznünk a zenét) ugyancsak nem foglaltatik benne a pedagógiai-humánus szférában, noha jól tudom, hogy a görög nevelésben és általában a Polis nyilvános életében segítő szerepe volt. Inkább azt mondanám, hogy minden logikus és erkölcsi szigora ellenére, amelynek köntösét szereti magára ölteni, egy olyan szellemvilághoz tartozik, amelynek az ész és emberi méltóság dolgában való feltétlen megbízhatóságáért bizony nem tenném tűzbe a kezem. Hogy ennek ellenére szívből vonzódom hozzá, egyike azoknak az ellentmondásoknak, amelyek, akár sajnáljuk, akár örülünk neki, elválaszthatatlanok az emberi természettől.

Ennyit erről, mert kívül esik tárgyunkon. De talán nem is esik kívül, mert a kérdés, hogy vonható-e éles és biztos határ a szellem nemesen pedagógiai világa és ama szellemvilág között, amelyhez nem közeledhetünk veszedelem nélkül, nagyon is és éppenséggel tárgyamhoz tartozik. Az emberinek melyik területe, még ha a legtisztább, érdemesen legjobb szándékú is, egészen hozzáférhetetlen a lenti hatalmak befolyása számára, sőt hozzátehetjük, nélkülözheti teljesen a velük való termékenyítő érintkezést? Ez a még annak szájából sem illetlen kérdés, akinek személyes lényétől minden démoni merőben idegen, annak a csaknem másféléves olasz- és görögországi tanulmányutamnak bizonyos pillanataiból maradt vissza bennem, amelyet jó szüleim az államvizsga letétele után tettek számomra lehetővé: mikor az Akropoliszról lenéztem a Szent Utcára, amelyen a sáfrányszalaggal díszített és lacchus nevét kiáltozó mystesek vonultak, majd mikor magának a beszentelésnek helyén, az Eubuleus körzetében állottam a szikláktól körülvett plutói hasadék szélén. Akkor sejlett fel bennem az életérzésnek az a teljessége, amely az olimposzi görögség iniciatórikus áhítatában fejeződik ki a mélység istenei előtt, és felsőosztályú növendékeimnek gyakran jelentettem ki később a katedráról, hogy a kultúra igazában az éjszakaian szörnyűségesnek kegyes és elrendező, mondhatnám zsongító bevonása az istenek tiszteletébe.

A huszonötéves ifjú ember, erről az útjáról hazatérve, állást kapott szülővárosa gimnáziumában. Ugyanabban az iskolában, ahol tudományos kiképzésemet nyertem és ahol most néhány évig szerény fokozatokon láttam el a tanítást latinból, görögből és történelemből is, mielőtt századunk tizenkettedik esztendejében átléptem a bajor közoktatási szolgálatba és ettől kezdve Freisingben, amely város lakóhelyem maradt, gimnáziumi tanári minőségben, de egyúttal, mint a teológiai főiskola magántanára is a mondott tanszakokban két évtizednél tovább kielégítő munkásságot fejtettem ki.

Korán, nem sokkal Kaisersaschernbe történt kinevezésem után, megházasodtam. Erre a lépésre a rendszeretet és az emberi életbe való erkölcsi beilleszkedés óhaja bírt rá. Helene, szül. Ölhafen, derék nőm, aki még ma is gondját viseli hanyatló éveimnek, egy Zwickauban, a Szász Királyságban működő idősebb szak- és kartársam leánya volt és még ha mosolyra indítom is vele az olvasót, megjegyzem, hogy az üde gyermek keresztneve, Helene, ez a drága hang, nem kis szerepet játszott választásomban. Az ilyen név emelkedettséget jelent, amelynek tiszta varázsa nem marad hatás nélkül az emberre, még ha viselőjének külseje e magas kívánalmakat csupán szerény polgári mértékben teljesíti is és ezt is csak átmenetileg, az ifjúság gyorsan illanó csábjánál fogva. Leányunk is, aki már régen frigyben él egy derék emberrel, a Bajor Váltóbank regensburgi fiókjának cégvezetőjével, Helene névre hallgat. Rajta kívül kedves nőm még két fiút adott nekem, úgyhogy az apaság örömeiben és gondjaiban emberhez illően, ha józan határok között is, részem volt. Bizony meg kell adnom, hogy egy időpontban sem volt egyik gyermekem sem különösebben elbűvölő. Olyan gyermeki szépséggel, mint a kis Nepomuk Schneidewein, Adrian unokaöccse és későbbi szemefénye, egyikük sem dicsekedhetett, én vagyok az utolsó, aki ezt állítja. - Két fiam ma, az egyik polgári állásban, a másik a haderő kötelékében szolgálja Vezérét, és ahogyan a hazai hatalmasságoktól való elidegenült helyzetem általában bizonyos űrt teremtett körülöttem, ezeknek a fiatal embereknek a csöndes szülői házzal való kapcsolata is vajmi lazának mondható.

3.

A Leverkühnök rangosabb kézművesekből és gazdákból álló nemzetsége részben Smalkaldiában, részben a szász tartományban virágzott a Saale mentén. Adrian szűkebb családja több nemzedék óta az Oberweiler községhez tartozó Buchel nevű tanyán lakott, Weissenfels közelében és erről az állomásról, ahová Kaisersaschernből háromnegyedórás vonatozás után lehetett eljutni, csak odaküldött járművel elérhetően. Buchel akkora kiterjedésű parasztbirtok volt, hogy tulajdonosának a nagygazda rangját adta meg, mintegy ötven hold szántóval és réttel, egy hozzátartozó közbirtokossági vegyes erdővel és tágas, kényelmes fiókozatos faházzal, melynek alapépítménye azonban kő volt. A pajtákkal és marhaistállókkal nyitott négyszöget alkotott, melynek közepén, számomra felejthetetlenül, egy hatalmas, júniusban pompásan illatozó virágoktól borított, zöld paddal körülvett öreg hárs állott. Az udvaron közlekedő szekereknek a szép fa kissé útjában állhatott, és hallottam, hogy a várományos fiú ifjú éveiben gyakorlati okokból apjával szemben mindig kivágatásáért szállt síkra, hogy utóbb, mikor már ő volt az úr a tanyán, ő vegye védelmébe fiának követelődzésével szemben.

Hányszor árnyékolhatta be zsenge gyermeki szendergéseit és játékait ez a hársfa a kis Adriannak, aki az 1885-ös esztendő virágzási szakában a Buchel-tanya felső emeletén született, mint a Leverkühn-házaspár, Jonathan és Elsbeth második fia. Bátyja, Georg, aki most kétségtelenül a gazda ott, öt évvel volt idősebb nála. Egy Ursel nevű leánytestvér ugyanilyen időköz elteltével következett. Mivel Leverkühnék kaisersascherni baráti és ismerősi köréhez az én szüleim is hozzátartoztak, sőt a két ház között régtől fogva különösen szívélyes jóviszony állott fenn, a jó évszakban sok vasárnap délutánt töltöttünk a gazdaságban, ahol a városiak hálásan élvezték a föld nyájas adományait, melyekkel Leverkühnné kedveskedett nekik, az egészséges, rozsból és búzából sütött kenyeret édes vajjal, az arany lépesmézet, az ízes tejfeles földiepret, a kék tálakban megaludt, rozskenyérrel és cukorral beszórt tejet. Adrian vagy - mint nevezték - Adri első gyermekségének éveiben a nagyszülők még ott éltek nyugalomban, míg a gazdaság már egészen a fiatalabb nemzedék kezében volt és az egyébként tisztelettel meghallgatott nagyapó már csak a vacsoraasztalnál hallatta fogatlan szájú tanácsait. Ezeknek az ősöknek, akik csaknem egyidőben haltak meg, alig maradt bennem valamelyes képe. Annál világosabban látom gyermekeikét, Leverkühn Jonathanét és Elsbethét, noha ez a kép változó és gyermek-, tanuló-, majd diákéveim folyamán fiatalosságából azzal a hathatós észrevétlenséggel siklott át fáradtabb fázisokba, amelynek mestere az idő.

Jonathan Leverkühn a legjobb német fajtából való ember volt, az a típus, amellyel városainkban ma már alig találkozunk és minden bizonnyal nem azok között, akik emberfajtánkat, hiába, gyakran mégis meghökkentő handabandázással képviselik a világ előtt. Arcvonásait mintha régmúlt idők vésték volna, úgyszólván itt a vidéken őrződtek és maradtak fenn a harmincéves háború előtti német időkből. Ez a gondolatom volt, mikor felcseperedőben már félig látásra kiművelt szemmel figyeltem. Kevéssé elrendezett, sárgás-szőke haj hullott boltozatos, erősen kettéosztott, halántékán kidudorodó erű homlokába, lógott divatjamúltan hosszan és vastagon nyakába és ment át jólformált kis fülénél göndör szakállába, amely szőkén nőtte be állkapcsát, állát és az ajka alatti bemélyedést. Ez az alsóajk némileg erősen és kereken állt ki a rövid, könnyedén lecsüngő bajusz alól mosolyával, amely módfelett vonzó összhangban volt a kék szem kissé erőltetett, de ugyancsak félig mosolygó, könnyű félősségben elmélyült tekintetével. Orra vékony-nyergű és finoman hajló volt, a szakálltalan arcrész a pofacsontok alatt árnyékosán elmélyült, még kissé sovány is. Inas nyaka többnyire fedetlen volt, és nem kedvelte a módis városi öltözetet, amely nem is vált előnyére külsejének, de különösen nem illett kezéhez, ahhoz az erős, napbarnította, szikár, enyhén szeplős kézhez, amellyel a bot fejét fogta, ha a faluba ment a községházára.

Orvos talán észrevette volna tekintetének bizonyos fátyolos fáradtságán, halántékának bizonyos túlérzékenységén a migrénes hajlamot, amely valóban kínozta is Jonathant, de csak kisebb mértékben, nem többször, mint egyszer havonta, szinte anélkül, hogy munkájában megzavarta volna. Szerette pipáját, egy félhosszú, kupakos porcelánpipát, amelynek sajátos levelesdohány-aromája a megáporodott szivar- és cigarettafüstnél sokkal kellemesebben határozta meg az alsó helyiségek légkörét. Ehhez elalvás előtt egy korsó merseburgi sört szeretett lehajtani. Téli estéken, mikor odakünn behavazottan pihent az ősi birtok, gyakran olvasgatott, kiváltképpen egy testes, préselt disznóbőrbe kötött és bőrcsattal zárható öreg bibliát, amely 1700 táján nyomattatott hercegi privilégiummal Braunschweigban és nemcsak doktor Luther Márton »nagyelméjű« előszavait és széljegyzeteit foglalta magában, hanem mindennemű sommázásokat, párhuzamos helyeket és az egyes fejezeteket magyarázó történelmi és erkölcsi versezeteket is bizonyos Dávid von Schweinitz úrtól. A könyvről az a monda járta, helyesebben az a biztos hír szállt róla apáról fiúra, hogy Braunschweig-Wolfenbüttel ama hercegkisasszonyának tulajdona vala, ki is Nagy Péter fiához ment nőül. Utóbb azonban holt hírét költötte magának, úgyhogy temetését is megtartották, miközben ő Martinique szigetére szökött és ott egy franciával házasodott össze. Hányszor nevetett Adrian, akinek lelke szomjúhozta a komikumot, később is még ezen a történeten, valahányszor apja, fejét a könyvből felemelve, szelíden mély tekintetével elbeszélte, hogy aztán nyilván nem zavartatva a szent nyomtatvány kissé botrányos eredetétől, visszatérjen Herr von Schweinitz verses kommentárjaihoz vagy Salamonnak a zsarnokokhoz intézett bölcsességéhez.

Ennek az olvasmánynak vallásos irányzatához azonban egy másik is járult, amelyet bizonyos korok úgy jellemeztek volna, hogy az elementumokról való spekulálás szándékából fakadt. Másszóval: szerény méretekben és szerény eszközökkel természettudományos, biológiai, sőt fizikai és vegytani tanulmányokat folytatott, melyekhez apám alkalomadtán laboratóriumából származó anyagokkal járult hozzá. A fenti avítt és gáncstól nem ment megjelölést azért választottam e fáradozásaira, mert némi misztikus vonás volt bennük észlelhető, olyan, hogy hajdanta garabonciáskodás gyanújába keverte volna. Hozzáteszem egyébként, hogy mindig tökéletesen megértettem a lélekhívő, vallásos korok bizalmatlanságát a természet titkainak kifürkészésére irányuló szenvedély jelentkezésével szemben. Az istenfélelem csak libertinus tilosban-járást láthatott ebben, nem törődve az abban rejlő ellentmondással, hogy valaki Isten alkotását, a természetet és az életet erkölcsileg kifogásolható műnek tekintse. A természet túlságosan tele van bosszantóan a mágikusba játszó teremtményekkel, kétértelmű rigolyákkal, félig burkolt és furcsán a bizonytalanságba mutató utalásokkal ahhoz, hogy a határait erényesen tisztelő jámborság ne látott volna merész túllépést a vele való foglalkozásban.

Ha Adrian apja este fellapozta egzotikus lepkékről és tengeri állatokról szóló színes ábrájú könyveit, mi, fiai és én, még Leverkühnné is sokszor néztünk bele azokba füles karosszéke bőrhuzatú háta fölött, ő pedig ujjával mutatta nekünk az ott ábrázolt nagyszerűségeket és ritkaságokat: ezeket a színskála minden éji és sugárzó színében ellibegő, a legválasztékosabb iparművészeti ízléssel mintázott és formált trópusi papiliókat és morphosokat - a fantasztikusan túlzott szépségükben efemer életet élő rovarokat, amelyek közül egyesekben a bennszülöttek a maláriát hozó gonosz szellemeket látják. A leggyönyörűbb szín, amely rajtuk látható, egy álomszép azúrkék, mint Jonathan elmondta nekünk, tulajdonképpen nem igazi és valóságos szín, hanem csak a szárnyukon lévő pikkelyecskék finom rovátkái és más felszíni alakulatai idézik elő, ez a kis alkotmány, amely a fénysugarak legművészibb törésével és a legtöbbnek kikapcsolásával a mi szemünkhöz már csak a legtündöklőbb kék fényt engedi eljutni.

- No nézd, - hallom még ma is Leverkühnné hangját - szóval ez csak ámítás?

- Ámításnak nevezed az ég kékjét? - válaszolta férje, miközben hátrafelé felnézett hozzá. - Pedig azt a festőanyagot sem tudod megnevezni, amelyből az jön.

Valóban, mialatt ezt írom, úgy érzem, mintha most is ott állanék Elsbeth asszonnyal, Georggal és Adriannal apjuk széke mögött és követném ujjait a látomásokon át. Üvegszárnyú rovarok voltak itt láthatók, amelyeknek szárnyain semmi pikkely nincs, úgyhogy halvány üvegszínűeknek és csak a sötétebb erek hálózatával átszőtteknek látszanak. Az egyik ilyen áttetsző meztelenségben a lombok szürke árnyékát kereső pillangónak Hetaera esmeralda volt a neve. Hetaera szárnyain csak egyetlen ibolya- és rózsaszínű sötét színfolt van, mely által, mert különben semmi sin látható belőle, röptében széltől sodort virágsziromhoz hasonlít. - Volt ott még egy leveli lepke is, amelynek felül telt tónusú színháromságban pompázó szárnyai alsó oldalukon észvesztő pontossággal levélhez hasonlítanak, nemcsak alakjukban és erezésükben, hanem kis tisztátlanságok, utánzott vízcsöppek, szemölcsös gombaképződmények és egyéb ilyenek legaprólékosabb mímelésével is. Ha ez a furfangos jószág felcsapott szárnyakkal letelepedik a lomb közt, a környezetéhez való hasonulásnál fogva úgy eltűnik, hogy legmohóbb ellensége sem képes rá-akadni.

Nem eredménytelenül igyekezett Jonathan ennek a rafináltan a részletfogyatékosságig menő védőutánzásnak láttán megilletődését reánk is átplántálni. »Hogyan csinálja ezt az állat?« kérdezgette. »Hogyan csinálja a természet az állaton keresztül? Mert hiszen ezt a furfangot mégsem tulajdoníthatjuk az állat saját megfigyelésének és számításának. Bizony, bizony, a természet pontosan ismeri a lombot, nemcsak tökéletességében, hanem a maga kis mindennapos hibáival és formátlanságaival együtt és bohókás kedvességből megismétli annak külsejét egy más területen, e lepkefajta szárnyának alsó oldalán, hogy más teremtményeit elvakítsa vele. De vajon miért részesül éppen ez ebben a ravasz előnyben? És amilyen célszerű az ő szempontjából, hogy nyugvó helyzetben hajszálra hasonlít egy falevélhez - hol marad a célszerűség éhes üldözői, a gyíkok, madarak és pókok szempontjából, holott ezeknek rendeltetett táplálékul, de ha akarja, minden éleslátásukkal sem tudják kifürkészni? Ezt azért kérdezem tőletek, mert nem akarom, hogy ti kérdezzétek tőlem.«

Ha tehát ez a pillangó a maga védelmére ily módon láthatatlanná válhatott, csak tovább kellett lapozni a könyvben és olyanokat ismert meg az ember, amelyek legszembetűnőbb, mondhatnám tolakodó, messzeható láthatóságukkal érték el ugyanezt a célt. Nemcsak, hogy különösen nagyok voltak, hanem kivételesen parádés színűek és mintázatúak is, és mint Leverkühn apó hozzátette, ebben a látszólag kihívó ruhájukban tüntető lassúsággal repültek, ezt a lassúságot azonban nem szabad szemtelenségnek mondanunk, inkább valami szomorúság tapadt hozzá, útközben sohasem bújtak el és egyetlen állat sem vetett rájuk ügyet, sem majom, sem madár, sem gyík. Miért? Mert undorítóak voltak. És mert feltűnő szépségükkel és ráadásul röptük lassúságával éppen ezt adták hírül. Nedvük olyan visszataszító szagú és ízű volt, hogy ha előfordult egy félreértés, egy tévedés, a valamelyikük fellakmározására készülő lény a rosszullét minden jelével köpte ki ismét a falatot. Élvezhetetlenségük azonban az egész természetben közismert, és így biztonságban vannak - szomorú biztonságban. Legalább is mi Jonathan széke mögött azt kérdeztük magunktól, nincs-e ebben a biztonságban valami megbecstelenítő, ahelyett, hogy örvendetesnek nevezhetnénk. De mi volt az egésznek a következménye? Hogy más lepkefajták körmönfontan ugyanazt a figyelmeztető parádét öltötték magukra és szintén az érinthetetlenség lassú libegésével szálltak mélabús biztonságú útjukon, jóllehet igenis élvezhetőek voltak.

Adriannak e közlések nyomán támadt vidámsága, nevetése, amely valósággal rázta és könnyeket sajtolt ki szeméből, rám is átragadt és nekem is hangosan kacagnom kellett. Leverkühn apó azonban ránk szólt, hogy »pszt!«, mert ő azt akarta, hogy mindezt félénk áhítattal nézzük, ugyanazzal a titokzatos áhítattal, amellyel ő nézte például a kibetűzhetetlen ákombákomot bizonyos puhányok kagylóján, miközben még nagy négyszögletes nagyítóját is használta és időnként nekünk is rendelkezésünkre bocsátotta. Igaz, ezeknek a lényeknek, tehát a tengeri csigáknak és kagylóknak látása szintén nagyjelentőségű volt, kivált, ha Jonathan kalauzolásával vettük sorra az ábrákat. Hogy mindezek a pompás biztonsággal és merész, de ugyanakkor finnyás formai ízléssel kivitelezett fonadékok és boltozatok rózsás bejárataikkal és sokidomú falazataik szivárványos fajansz-pompájával kocsonyás lakóik saját művei - legalább is, ha ragaszkodunk ahhoz az elgondoláshoz, hogy a természet maga hozza létre magát és nem folyamodunk a Teremtő eszméjéhez, akit azért mégis csak furcsa dolog leleményes iparművésznek és a zománcfazekasság becsvágyó mesterének elképzelnünk, pedig sehol sem ennyire közeli a kísértés, hogy okoskodásunkba bekapcsoljunk egy mesterségét értő közbeeső Istent, a Demiurgoszt - szóval azt akarom mondani: hogy mindezek a pompás házak maguknak az általuk védett puhányoknak termékei, a legcsodálatbaejtőbb gondolat volt.

- Ti, mikor lettetek - szólt Jonathan hozzánk -, belül szilárd csontvázat kaptatok a fejlődésben, mint azt könnyen megállapíthatjátok, ha megtapintjátok könyökötöket vagy bordáitokat. Ez a váz ad húsotoknak, izmaitoknak tartást, ezt hordozzátok magatokban, ha ugyan nem helyesebb azt mondani, hogy ez hordoz benneteket. Itt azonban fordítva áll a dolog. Ezek a lények kifelé vetítették szilárdságukat, nem, mint vázat, hanem mint házat, és szépségüknek bizonyára éppen az az oka, hogy ez a szilárdság nem belül, hanem kívül való.

Mi fiúk, Adrian és én, az öreg ilyen megjegyzései közben, mint ez a látható dolgok hiúságáról szóló, ámuló félmosollyal néztünk egymásra.

Ez a külesztétika néha ármányos volt; mert bizonyos kúpcsigák, elbűvölően aszimmetrikus, erezett halványrózsaszínbe vagy fehérfoltos mézbarnába mártott jelenségek, mérges harapásukról voltak hírhedtek - és egyáltalán, a Buchel-tanya gazdája szerint, bizonyos rosszhírűség vagy fantasztikus kétértelműség nem volt távoltartható az életnek ettől az egész csodálatos szektorától. A szemléleti mód különös ambivalenciája mindig megmutatkozott abban a nagyon különböző felhasználásban, amely a parádés lényeknek jutott osztályrészül. Így a középkorban a boszorkánykonyhák és aranycsináló műhelyek állandó berendezéséhez tartoztak és mérgek és bűvitalok tartására alkalmas edényeknek számítottak. Másfelől és ugyanekkor azonban az istentiszteletnél ostyák és ereklyék kagylószekrényeiül szolgáltak, sőt úrvacsora-kelyhekül is. Mennyi minden találkozik itt - méreg és szépség, méreg és varázslat, de varázslat és liturgia is. Ha nem is gondoltuk ezt végig, Jonathan Leverkühn magyarázatai mégis bizonytalanul éreztették velünk.

Ami mármost azt az ákombákom-írást illeti, amely mindig nyugtalanította, az egy mérsékelt nagyságú új-kaledóniai kagyló héján volt látható fehér alapon halvány vörösesbarna színben. A szinte ecsettel megrajzolt betűk a széleken tiszta vonalomamentikába mentek át, de a domborulat legnagyobb részén gondos komplikáltságukban határozottan közlés céljaira szolgáló jeleknek tűntek fel. Emlékezetem szerint erősen hasonlítottak ősi keleti írásokhoz, pl. az ó-arameus duktushoz, és apám valóban hozott is barátjának a nem rosszul felszerelt kaisersascherni városi könyvtárból régészeti könyveket, amelyek lehetővé tették az összehasonlító kutatást. Ezek a tanulmányok természetesen nem vezettek sikerre, vagy csak olyan kusza és értelmetlen eredményeket adtak, hogy semmire sem lyukadtak ki. Jonathan ezt némi elszontyolodással ismerte el, mikor a talányos ábrát mutogatta nekünk. »Bebizonyosodott annak lehetetlenségei, mondta, »hogy megtaláljuk ezeknek a jeleknek nyitját. Ez bizony így van, kedveseim, sajnos. Kivonják magukat a megértés alól és fájdalom, ez aligha fog megváltozni. De ha azt mondom, hogy kivonják magukat, ez ellentétét jelenti annak, hogy feltárulnak, mert hogy a természet ezt a titkos írást, melynek kulcsával nem rendelkezünk, csak merő cicomául festette ennek a teremtményének házára, azt ugyan senki sem hiteti el velem. A cicoma és a jelentés mindenkor együtt haladtak, a régi írások is díszül, de egyúttal közlésre is szolgáltak. Ne mondja nekem senki, hogy itt nem közlés történik! Hogy ez a közlés hozzáférhetetlen, ebbe az ellentmondásba belemélyednünk is gyönyörűség.

Meggondolta-e vajon, hogy amennyiben itt valóban titkos ábécéről lenne szó, a természetnek saját, önmagából kitermelt szerves nyelvvel kellene bírnia? Mert melyik ember-kifundálta nyelvet használta volna arra, hogy kifejezze magát? Én már akkor, gyermekkoromban világosan felfogtam, hogy az emberen kívüli természet alapjában illiterátus, és az én szememben éppen ebben áll ijesztő titokzatossága.

Igen, Leverkühn apó nagy spekuláló és töprengő volt, és mondottam már, hogy kutató hajlama - ha lehet kutatásról beszélnünk ott, ahol igazában csak álmodozó szemlélődésről volt szó - mindig egy meghatározott irányba tolódott, a misztikus vagy sejtelmesen félmisztikus irányba, amelybe a természetest firtató emberi gondolat nézetem szerint szinte kényszerűen terelődik. Valakinek az a merész vállalkozása, hogy a természettel laboráljon, tüneményeket csikarjon ki belőle, megkísértse, amennyiben kísérletek által leleplezi munkáját - ez a vállalkozás meg éppen, hogy közel áll a boszorkánysághoz, sőt már bele is vág és már maga is a »Kísértő« műve, ez volt legalább is a régebbi korok meggyőződése, igen tiszteletreméltó meggyőződése, ha engem kérdeznek. Szeretném tudni, milyen szemmel nézték volna annakidején a wittenbergi férfiút, aki, mint Jonathantói hallottuk, százegynéhány esztendővel ezelőtt feltalálta a látható zene kísérletét, amelyet néha mi is láthattunk. Adrian apjának kevés fizikai készüléke között ott volt egy kerek, szabadon lebegő, csak közepén csapon nyugvó üveglap, ezen játszódott le a csoda. A lemezre ugyanis finom homok volt szórva, és Jonathan egy régi csellóvonóval, amelyet felülről lefelé végighúzott a szélén, rezgésbe hozta, mire a felbolygatott homok bámulatosan precíz és sokszerű alakzatokban és arabeszkekben tolódott és rendeződött el. Ez a látható akusztika, amelyben ingerlőén társult a világos és talányos, a törvényszerű és csodálatos, nekünk kisfiúknak nagyon tetszett, de bemutatására nem utolsó sorban azért is sokszor kértük a kísérletezőt, hogy ezzel örömet szerezzünk neki.

Hasonló gyönyörűsége telt a jégvirágokban, és téli napokon, mikor ezek a kristályos lerakódások belepték a Buchel-ház parasztian kis ablakait, félóra hosszat el tudott merülni szabad szemmel és nagyítóüvegén keresztül azok szerkezetébe. Mondhatnám, hogy mindez rendjén lett volna és napirendre lehetett volna térni fölötte, ha a képződmények illő módon a szimmetrikusan figurális, szigorúan matematikus és szabályos határain belül maradnak. De hogy bizonyos mókás szemtelenséggel a növényi életet utánozzák, a legtetszetősebb páfrányfonadékokat, füveket, virágkelyheket és csillagokat mímelik, hogy a maguk jeges eszközeivel a szerves világban műkedvelősködnek, ezen Jonathan képtelen volt magát túltenni és úgyszólván helytelenítő, de ugyanakkor csodálattal teljes fejcsóválásának nem volt vége, se hossza. Vajon, így hangzott kérdése, ezek a fantazmagóriák a növényi formáknak elő- vagy utó-képződései-e. Sem ezek, sem azok, felelte bizonyára önmagának, hanem párhuzamos képződmények. A teremtő álmú természet itt is, ott is ugyanazt álmodja, és ha utánzásról szó lehet, ez csak kölcsönös. Tekintsük-e a mező valóságos gyermekeit mintáknak csak azért, mert valóságuknak szerves mélysége van, a jégvirágok pedig puszta jelenségek? De hiszen megjelenésük nem kevésbé komplikált anyagi összjáték eredménye, mint a növényeké. Ha jól értettem házigazdánkat, őt az élő és az úgynevezett élettelen természet egysége foglalkoztatta, az a gondolat, hogy bűnt követünk el a természet ellen, ha túlságosan éles határt vonunk e két terület között, holott a valóságban összemosódnak és igazában nincsen olyan elemi sajátság, amely teljességgel csak az élőlényeket illetné meg és melyet a biológus nem figyelhetne meg az élettelen mintán is.

Hogy milyen meghökkentően kísértenek bele egymásba valóban a területek, a falánk csöpp példája mutatta, amelyet Leverkühn apó többízben szemünk előtt etetett meg. Egy bármely folyadékból, paraffinból vagy illóolajból vett csöpp - nem emlékszem már határozottan, hogy ez mi volt, de kloroform lehetett - a csöpp, mondom, nem állat, még csak egészen kezdetleges sem, nem is amőba és nem tételezi fel róla az ember, hogy étvágya van, meg tudja ragadni táplálékát, megtartja a nekivalót és kilöki magából a neki nem valót. A mi csöppünk azonban pontosan ezt cselekedte. Elkülönítve függött egy pohár vízben, ahol Jonathan gyaníthatóan valami finom fecskendővel elhelyezte. Ezután a következőt tette. Egy apró üvegpálcikát, igazában csak üvegfonálkát, amelyet sellakkal kent be, egy csipesz két hegye közé fogott és odavitte a csöpp közelébe. Ő csak ennyit tett, minden egyebet a csöpp végzett el. Felületén egy kis dudort formált, egy befogadó púphoz hasonlót, ezzel vette fel magába, hosszában a pálcikát. Közben ő maga is hosszúra nyúlt, körtealakot vett fel, hogy zsákmányát egészen magába zárja és az végeivel ne nyúljon fölébe, aztán pedig, mindenkinek szavamat adom rá, miközben lassanként újból kigömbölyödött és először tojásalakot öltött, az üvegpálcika sellak-mázát kezdte lelakmározni és kis testében elosztani. Mikor ezzel készen volt, újból visszatért gömbalakjához, a tisztára nyalt odanyújtó szerszámot haránt széleihez továbbította és visszaadta a környező víznek.

Nem állíthatom, hogy szívesen néztem ezt, de megengedem, hogy lenyűgözött, ahogyan Adriant is lenyűgözte, noha neki az ilyen mutatványok közben mindig nevethetnékje volt és csak az apai komolyságra való tekintettel gyűrte le. A falánk csöppet jobb híján még komikusnak találhatta valaki; érzésem szerint azonban egyáltalán nem állott ez bizonyos hihetetlen és kísérteties természeti képződményekről, amelyeket Adrian apja a legkülönösebb tenyészetben tudott előállítani és melyek megtekintését nekünk ugyancsak engedélyezte. Soha ezt a látványt nem fogom elfelejteni. A krisztallizációs edény, amelyben mutatkozott, háromnegyedrészben könnyen nyálkás vízzel, tudniillik hígított vízüveggel volt megtöltve és homokos fenekéről különféle színű növények groteszk kis egyvelege iparkodott felfelé, kék, zöld és barna sarjadványok kusza vegetációja, amelyek algákra, gombákra, tapadó polipokra, majd zuzmókra, kagylókra, gyümölcstorzsákra, kis fákra vagy faágakra, itt-ott meg éppenséggel végtagokra emlékeztettek - ennél különösebb valami sohasem került a szemem elé: nem annyira tagadhatatlanul csodálatos és megzavaró képe tette azzá, mint inkább mélységesen szomorú volta. Mert ha Leverkühn apó megkérdezett bennünket, mi a véleményünk a dologról és mi bátortalanul azt válaszoltuk, hogy ezek alighanem növények, így felelt: »Nem, nem azok, csak úgy tesznek. De azért ne becsüljétek kevesebbre! Éppen, hogy így tesznek és tőlük telhetőén erre iparkodnak, minden tiszteletet megérdemel.«

Kiderült, hogy ezek a növényszerűségek merőben szervetlen eredetűek voltak és olyan anyagok segítségével állottak elő, melyek a Boldog Hírnökökhöz címzett gyógyszertárból származtak. Az edény fenekén a homokot Jonathan, mielőtt új vízüvegoldatot öntött bele, különféle kristályokkal szórta be, ha nem tévedek, krómsavas kálival és rézszulfáttal, és ebből a vetésből fejlődött ki egy közönségesen ozmotikus nyomásnak nevezett fizikai folyamat termékeként az a szánalomraméltó tenyészet, amelynek gondozója nyomban még sürgetőbben apellált rokonszenvünkhöz. Bemutatta ugyanis nekünk, hogy az életnek ezek a búbánatos utánzói fényszomjasak, vagy, mint az élettan mondja, »heliotropikusak«. Kitette nekünk az akváriumot a napfényre, de úgy, hogy három oldalról beárnyékolta, és lám, rövidesen az egész kétes pereputty az üvegedénynek a fényt bocsátó lapja felé hajlott, miközben a gombák, a phallikus polipkarok, fácskák és algafüvek a félig kiformált végtagokkal együtt olyan sóvár vággyal igyekeznek a fény és öröm felé, hogy valósággal odakapaszkodnak és hozzátapadnak az üveglaphoz.

- Pedig halottak - mondta Jonathan és könnyek tolultak szemébe, miközben Adriant, mint láttam, rázta a visszafojtott kacagás.

Ki-ki döntse el magában, hogy az ilyesmi kacagni- vagy sírni- való-e. Én csak ennyit mondok: az efféle boszorkányságok egyes-egyedül a természetben vannak, jelesén az embertől csínytevőn megkísértett természetben. A humaniórák méltóságteljes világában az ilyen rontástól biztonságban vagyunk.

4.

Minthogy az előbbi fejezet úgyis kelleténél hosszabbra nyúlt, helyes lesz, ha újat kezdek, hogy közben néhány szóval a Buchel asszonyának, Adrian édesanyjának képe előtt is hódoljak. Meglehet ugyan, hogy a hála, melyet az ember gyermekkora iránt érez, hozzá pedig az ízletes étkek, amelyeket elénk adott, megdicsőítik ezt a képet, mégis azt mondom, hogy soha életemben nem találkoztam vonzóbb nővel, mint Elsbeth Leverkühn volt, és egyszerű, szellemileg merőben igénytelen személyéről azzal a tisztelettel szólok, amelyet az a meggyőződés támaszt bennem, hogy a fiú géniusza sokat köszönhetett az anya vitális rátermettségének.

Ha örömömre szolgált, hogy férjének szép ó-német profilját nézhetem, Leverkühnné igen-igen kellemes, sajátságos szabású és arányaiban tiszta megjelenésén nem kevésbé szívesen nyugodott tekintetem. Apolda környékéről származván, barnás típusú volt, mint az német földön olykor előfordul, de azért a megfogható genealógia nem ad alapot római vérkeveredés feltételezésére. Sötét bőrszínéből, elválasztott fekete hajából és csendes, nyájas nézésű szeméből ítélve olasznak tarthatta volna akárki, ha ennek nem mondott volna ellent arcalkatának bizonyos német nyersesége. Ez az arc rövid tojásdadformájú volt, kissé hegyesen végződő állal, nem éppen szabályos, könnyedén benyomott, némileg felemelt orral és békés, érzékiség és élesség nélkül metszett szájjal. A füleket félig befedő haj, amelyről már szóltam és mely felcseperedésem közben lassan ezüstbe csavarodott, feszesen le volt simítva, hogy tükrözött és a homlok feletti választék láthatóvá tette a fehér fejbőrt. Mindamellett - nem mindig, tehát nyilván nem szándékoltan - egy-egy laza fürt nagyon bájosan hullt le füle előtt. A gyermekkorunkban még tömött tincs parasztosan tarkója köré fonódott és ünnepnapokon színes hímzésű szalag volt belefűzve.

A városias öltözködés éppoly kevéssé volt hozzáillő, mint férjéhez; úriasszonyos dolgok nem álltak neki jól, annál kitűnőbben azonban a falusiasán félkosztümszerű ruha, amelyben ismertük, az erős, akkor saját készítésűnek nevezett szoknya, hozzá egyfajtájú beszegett pruszlik, melynek szögletes kivágása szabadon hagyta a némileg tömzsi nyakat és a mell felső részét, amelyen egyszerű, könnyű aranyékszer feküdt. A barnult, serénységhez szokott, de nem durva és nem is túlápolt kezeken, a jobbot díszítő hitvesi karikával, valami olyan mondhatnám emberileg igaz és megbízható volt, hogy gyönyörűséggel nézte őket az ember, nemkülönben a határozott léptű, nem nagy és nem túlságosan kicsi lábat a lapossarkú kényelmes cipőben és a zöld vagy szürke gyapjúharisnyában, amely a jólformált bokára simult. Mindez kellemes volt. De a legszebb mégis hangja volt, ez a melegfekvésű mezzoszoprán, amelynek nyelvkezelése, kissé thüringiai színezetű hangképzésével rendkívül megnyerő volt. Nem mondom, hogy »behízelgő«, mert ebben volna valami szándékos és tudatos. A hang varázsa belső zeneiségből származott, amely egyebekben rejtett maradt, mert Elsbeth nem törődött a zenével, úgyszólván nem vallott mellette színt. Előfordult, hogy a lakószoba falidíszéül szolgáló régi gitáron egészen mellesleg megpendített néhány akkordot és egy dal egyik-másik töredék-strófáját dúdolta hozzá, de voltaképpeni éneklésbe nem bocsátkozott, noha fogadni mernék, hogy itt a legpompásabb anyag lett volna kiképezhető.

Annyi bizonyos, hogy sohasem hallottam kedvesebb beszédet, pedig mindig csak a legegyszerűbb és legtárgyilagosabb dolgokat mondta; és nézetem szerint van jelentősége annak, hogy Adrian fülét ez a természetes és ösztönös ízléstől vezetett hang érintette anyailag az első óráktól fogva. Szememben ez is egyik magyarázata a hihetetlen hangérzéknek, amely műveiben megnyilatkozik, ha közeli is az ellenvetés, hogy Georg bátyja ugyanezt az előnyt élvezte, de az semminő befolyással nem volt élete alakulására. Georg egyébként jobban hasonlított apjukhoz, míg Adrian fizikumában több volt anyjáéból - amivel ugyan meg az nem vág egybe, hogy apjuk migrénes hajlamát Adrian örökölte, nem Georg. De a drága halott egész habitusa sok részletével együtt: a barnás arcbőr, a szem vágása, a száj és áll formája, mindez anyai részről származott, különösen láthatóan addig, amíg simára borotválkozva járt, tehát mielőtt az őt erősen idegenszerűvé tevő bajuszt növesztette, ami csak a későbbi években történt. Az anyai szivárványhártya koromfeketesége és az apainak azúrkékje az ő szemében árnyékos kék-szürke-zölddé keveredett, kis fémes pettyekkel és rozsdaszínű gyűrűvel a pupillák körül; és számomra mindig lelki bizonyosság volt, hogy a szülői szemek közötti ellentét és ezeknek az ő szemében történt keveredése tette ízlését, ebben a vonatkozásban oly ingataggá, úgyhogy egész életében nem tudta eldönteni, a fekete szem tetszik-e neki másnál jobban vagy a kék. De mindig a szélsőség, a pillák közötti kátrányos csillogás vagy a világoskék vesztegette meg.

Elsbeth asszony befolyása a Buchel cselédségére, amely gazdaságilag nyugodt évszakokban nem volt éppen számos és csak aratás idején szaporodott fel a környéken lakó paraszti népből, a lehető legjobb volt, és ha jól láttam, tekintélye ezeknél az embereknél még nagyobb volt, mint férjéé. Néhányuk képe még szemem előtt van: Thomas béres alakja például, ugyanazé, aki bennünket a weissenfeldi pályaudvaron a lovakkal várni és oda kivinni szokott, egy félszemű, kiváltképpen csontos és nagy, de ugyanakkor felül púppal megvert emberé. Ezen a púpon gyakran lovagoltatta meg a kis Adriant, és a mester még később is gyakran biztosított róla, hogy nagyon használható és kényelmes ülés esett rajta. Emlékszem még továbbá egy Hanne nevű szolgálóra, egy lötyögő mellű és csupasz, mindig trágyáslábú nőszemélyre, akivel Adrian kisfiúkorában még közelebbről tárgyalandó okból ugyancsak jó barátságban volt, és a tehenészet irányítójára, Luder asszonyra, egy főkötős özvegyre, akinek szokatlanul méltóságteljes arca részben a neve elleni tiltakozást fejezte ki, emellett azonban azon is alapult, hogy értett egy elismerten kiváló köménymagos sajt elkészítéséhez. Ha nem a háziasszony maga, mindig ő vendégelt meg bennünket a tehénistállóban, ezen a jóságos tartózkodási helyen, ahol a fejőszéken guggoló cseléd ujjai alatt csordult poharakba nekünk a langyos és habzó, a hasznos állat szagát árasztó tej.

Bizonyára nem merülnék bele ezekbe az aprólékos emlékezésekbe a falusi gyermekkorra az azt környező egyszerű erdei és mezei, tavi és dombi színtérrel, ha nem éppen Adrian gyermekkori világa, szülőháza, ősi tá|a vett volna körül engem is annyiszor vele együtt. Ebbe az időbe nyúlik vissza tegeződésünk is, bizonyára ő is keresztnevemen nevezett ebben az időben - nem hallom már, de elképzelhetetlen, hogy a hat- és nyolcéves fiú ne hívott volna engem is éppúgy Serenusnak vagy egyszerűen Serennek, mint én őt Adrinak. Az időpont nem állapítható meg, de alighanem már korai tanulóéveinkben hagyta abba a tegezést és szólított, ha egyáltalában megszólított, családi nevemen, míg nekem merőben faragatlanságnak és képtelenségnek tűnt volna, hogy ezt hasonlóval viszonozzam, így volt - és csak az hiányzik, hogy az a színe legyen a dolognak, mintha panaszkodni akarnék. Csak említésre méltónak véltem, hogy én őt Adriannak hívtam, ő ellenben engem, ha nem tért ki egyáltalában a név használata elől, Zeitblomnak hívott. Hagyjuk tehát ezt a furcsa tényt; amelyhez teljesen hozzászoktam és térjünk vissza a Buchel-házra!

Barátja és az enyém is a tanya kutyája, Suso volt, - különösképpen erre a névre hallgatott - egy kissé vedlett kopó, amely, ha az ennivalóját hozták, szélesen vigyorgott, de idegenek számára egyáltalában nem volt veszélytelen és a napközben kunyhójához és táljaihoz láncolt kutya sajátságos életét folytatta, csak csendes éjszakán kóborolva szabadon az udvaron. Együtt néztük a sertésól latyakos nyüzsgését, régi cselédtörténetekre gondolva, hogy ezek az ármányos, szőkepillájú, kék szembogarú és emberszín szalonnatestű tisztátalan ápoltak alkalomadtán kisgyermekeket zabáinak, arra kényszerítve torkunkat, hogy utánozzuk nyelvük nuk-nukját és figyelve az újszülött malacok szopását az emse csecsén. Együtt szórakoztunk a baromfinép pedáns, méltóságosan mérsékelt hangoktól kísért és csak némelykor hisztérikusan kitörő életét a drótkerítés mögött és tartózkodó látogatásokat tettünk a ház mögötti méhlakások táján, ismervén a nem elviselhetetlen, de lüktető fájdalmat, ha e szorgoskodók egyike az ember orrába tévedt és oktalanul úgy érezte, hogy szúrnia kell.

Emlékszem a konyhakert ribiszkéire, amelyeknek szárát áthúztuk az ajkunkon, a mezei sóskára, amelyet kóstolgattunk, bizonyos virágokra, amelyek nyakából egy csöppnyi finom nektárt tudtunk szívni, a makkokra, amelyeket hanyatt fekve az erdőben rágcsáltunk, a bíborszínű, napmelegítette szederbogyókra, amelyeket az útszéli bokrokról szedtünk és amelyek fanyar nedve oltotta gyermeki szomjunkat. Gyermekek voltunk - nem önérzékenységből, hanem reá való tekintettel, az ő sorsára gondolva s a nekirendelt felemelkedésre az ártatlanság völgyéből zord, sőt riasztó magasságokba, indít meg így a visszapillantás. Élete művészélet volt, és mert nekem, egyszerű embernek megadatott, hogy olyan közelről lássam, lelkem minden emberi élet és sors iránti érzéke az emberi létnek erre a külön formájára összpontosult. Ez számomra, hála Adrian iránti barátságomnak, minden sorsalakulás paradigmája, a klasszikus alkalom a megilletődöttségre attól, amit növekedésnek, fejlődésnek, elrendelésnek nevezünk - és lehet, hogy valóban az is. Mert noha a művész világéletében közelebb, hogy ne mondjam hívebb marad gyermekkorához a gyakorlati valóságban specializálódott embernél; noha elmondható róla, hogy emettől eltérően tartósan megmarad a gyermek álmodozóan tiszta emberségű és játékos állapotában, mégis az érintetlen elindulástól fejlődése kései, nem is sejtett stádiumaiig útja végtelenül hosszabb, kalandosabb, a szemlélő számára megrázóbb a polgári emberénél, és ez utóbbinál félig sem olyan megkönnyeztető gondolat, hogy ő is volt gyermek valaha.

Egyebekben nyomatékosan kérem az olvasót, hogy amit itt annyi érzéssel elmondtam, teljességgel az én, az író számlájára írja és azt ne gondolja, hogy Leverkühn szellemében mondottam. Régimódi ember vagyok, aki megállt bizonyos, nekem kedves romantikus nézeteknél, amelyek közé a művészség és polgáriság patetizáló ellentéte is tartozik. Adrian az olyan kijelentésnek, mint a fenti, hűvösen ellentmondott volna - ha ugyan nem restellte volna az ellentmondás fáradságát. Mert neki a művészetről és művészségről fölöttébb józan, sőt, reaktív módon éles nézetei voltak és a locsogásnak, amelyet a világ egy időben űzött, olyannyira ellensége volt, hogy még a »művészet« és »művész« szavakat sem szerette hallani, mint az arcán világosan látható volt, ha elhangzottak. Ugyanígy volt az »ihlet« szóval, amelyet társaságában éppenséggel kénytelenek voltunk kerülni és azzal a másikkal helyettesíteni, hogy »ötlet«. Gyűlölte és gúnyolta ezt a szót - és itt kénytelen vagyok kezemet felemelni az írásom fölé helyezett itatóspapírról, hogy elfedjem vele szememet, miközben erre a gyűlöletre és gúnyra gondolok. Ez is, az is túlságosan gyötrelmes volt ahhoz, hogy csupán szellemi és korbeli változások személyes hatásának számítson. Holott ezeknek is volt benne szerepük és emlékezem, már diákkoromban mondta egyszer nekem, hogy a tizenkilencedik század módfelett kedélyes kor lehetett, mert soha még az emberiségnek nem volt ilyen keserű, elszakadnia az előző kor nézeteitől és szokásaitól, mint a most élő nemzedéknek.

A tóról, amely füzektől körülvéve, mindössze tíz percnyire volt a Buchel-háztól, futólag már megemlékeztem. Tehenes-teknőnek nevezték, alkalmasint hosszúkás alakja miatt és mert a tehenek szerettek partjaihoz menni inni. Nem tudom, miért, de feltűnően hideg vize volt, úgyhogy nekünk csak a délutáni órákban volt szabad benne fürödnünk, ha a nap már jó ideje sütött rá. Ami a dombot illeti, ódáig már félórás - szívesen vállalt - séta volt. A halomnak bizonyára nagyon régóta, de minden érthető ok nélkül, Sion-hegy volt a neve és téli napokon, melyek azonban csak ritkán láttak odakünn, ródlizni lehetett rajta. Nyáron árnyékos juharfáinak koszorújával »tetején« és az ott községi költségen felállított nyugvópad- dal levegős, áttekinthető tartózkodási hely volt, melyet nyári délutánokon estebéd előtt a Leverkühn-családdal együtt gyakran élveztem.

Most azonban kénytelenítő szükség számomra, hogy megjegyezzem a következőket. A táji és otthoni keret, amelybe Adrian később, érett ember korában helyezte életét, mikor tudniillik Felső-Bajorországban, a Waldshut melletti Pfeifferingben Schweigestillék házában volt állandó szállása, a legkülönösebb hasonlósági és ismétlődési viszonyban állott gyermekkorához, más szóval: későbbi napjainak színtere furcsa imitációja volt ama gyermekkorinak. Nemcsak mert Pfeifferingben (vagy Pfefferingben, az írásmód nem egészen biztos) ugyancsak volt egy községi paddal díszített domb, amelyet ugyan nem »Sionnak«, hanem Római buckának hívtak; nemcsak mert ott is volt, egy tó és pedig körülbelül ugyanolyan távolságban a gazdaságtól, mint a »Tehenes-teknő«, csak itt »Kapocs-tó« volt a neve és ugyancsak nagyon hideg vize volt. Nem, a ház, az udvar és a családi viszonyok is döbbenetesen ugyanazok voltak, mint a Buchelben. Az udvaron fa nőtt, szintén kissé forgalmi akadályul és kegyeletből megkímélten - nem hárs, hanem szilfa. Megengedem, voltak jellegzetes különbségek is a Schweigestill-ház és Adrian szülői házának építési stílusa között, lévén amaz régi zárdái épület, vastag falakkal, mély boltozatos ablaknyílásokkal és kissé dohos folyósokkal. De a gazda pipájának dohányszaga itt is éppúgy átitatta az alsó helyiségek levegőjét, mint ott és ez a gazda és felesége, Schweigestillné, szintén »két öreg« volt, azaz: hosszúképű, kissé szófukar, nyugalmasan elmélkedő parasztember és már élemedett korú, némileg terebélyes, de arányos termetű, eleven, energikus mozgású nő, feszesen lesimított hajjal és formás kézzel-lábbal - egyebekben pedig felnőtt fiúgyermekük is volt, név szerint Gereon (nem Georg), egy, a gazdaság dolgaiban nagyon haladott gondolkodású, új gépek iránt érdeklődő fiatalember és egy későn született leány, Clementine. A ház kutyája Pfeifferingben is tudott nevetni, ha nem hívták is Susónak, hanem Kaschperlnek, legalább is eredeti nevén. Erről az »eredetiről« ugyanis a ház szállóvendégének egyéni nézetei voltak és tanúja voltam annak a folyamatnak, hogy befolyására a Kaschperl név lassanként puszta emlékké foszlott és végül már a kutya maga is szívesebben hallgatott a »Suso« megszólításra. Második fiú nem volt, ami azonban az ismétlődést inkább megerősítette, mint gyöngítette; mert ki lett volna ez a második fiú?

Magam erről az egész kiütköző párhuzamról sohasem beszéltem Adriannal; nem tettem régebben és ezért későbben sem volt rá kedvem; de tetszeni sohasem tetszett nekem. Az ilyen legrégibbeket visszaállító lakhelyválasztás, ez a legelsőnek átéltekbe, a gyermekkorba vagy legalább is annak külső körülményeibe való rejtőzködés ragaszkodást mutathat, de valami szorongatót árul el egy ember lelki életéről. Leverkühn esetében annyival is megdöbbentőbb volt ez, mert sohasem tapasztaltam, hogy a szülői házhoz való viszonya különösen bensőséges vagy érzelmi hangsúlyú lett volna és már korán, látható fájdalom nélkül szakadt el tőle. Vajon csak puszta játék volt-e hát ez a mesterséges »visszatérés«? Nem hinném. Engem az egész inkább egy ismerősömre emlékeztet, aki robusztus külseje és szakállassága ellenére olyan mimózalelkű volt, hogy ha megbetegedett - és a betegeskedésre hajlama volt - csak gyermekorvossal kezeltette magát. Ehhez járult, hogy a doktor, akire rábízta magát, olyan kicsi volt, hogy a felnőtti praxis a szó betű szerinti értelmében nem lett volna hozzámért és éppen ezért csak gyermekorvos lehetett.

Tanácsosnak véltem annak megállapítását, hogy ez a gyermekorvosról és pacienséről szóló anekdota annyiban elkalandozás, hogy sem az egyik, sem a másik nem fog többé egyáltalán előfordulni ezekben a feljegyzésekben. Ha ez hiba és ha már kétségtelenül az is hiba volt, hogy az elébe vágás hajlamának engedve, már itt megemlékeztem Pfeifferingről és Schweigestillékről, mégis arra kérem az olvasót, tudja be az ilyen rendszertelenséget a felindulásnak, amely ennek az életrajzírói vállalkozásomnak kezdete óta - és pedig nemcsak az írás óráiban - uralkodik rajtam. Hiszen már jó sok napja dolgozom ezeken a feljegyzéseken, de hogy mondataimat igyekszem egyensúlyban tartani és gondolataimnak szabatos kifejezést találni, ne tévessze meg az olvasót afelől, hogy az állandó felindulás állapotában vagyok, mely még rendesen ma is igen szilárd kézírásom reszketősében is mutatkozik. Egyébiránt bízom abban, hogy akik olvasnak, ezt a lelki megrázkódtatást idővel nemcsak, hogy meg fogják érteni, hanem huzamosabban tőlük maguktól sem lesz idegen.

Elfelejtettem említeni, hogy Schweigestillék házában, Adrian későbbi tartózkodási helyén, bizonyára nem meglepő módon, ugyancsak volt egy lötyögő mellű és mindig trágyás mezítlábas istállólány, aki a buchelbeli Hannehoz úgy hasonlított, ahogyan éppen az egyik istállószolgáló hasonlít a másikhoz és az ismétlődésnek ebben az esetében Waltpurgis névre hallgatott. De itt nem róla beszélek, hanem eredetijéről, Hanneről, akivel a kis Adrian azért volt jóbarátságban, mert szeretett énekelni és velünk gyermekekkel is énekgyakorlatokat szokott tartani. Eléggé sajátságos-: amitől a széphangú Elsbeth Leverkühn valamelyes szégyenlősségből tartózkodott, ez az állatszagú teremtés módfelett szabadon gyakorolta és kornyikáló hangon ugyan, de jó hallással esténként a pádon a hárs alatt mindenféle nép-, katona-, sőt, utcadalt énekelt nekünk, jobbadán érzéstől csepegő vagy borzongós darabokat, melyeknek szövegét és dallamát csakhamar elsajátítottuk. Ha aztán vele énekeltük, tercbe ment át, amelyből, ahogyan éppen jött, alsó kvintbe vagy alsó sextbe ugrott és átengedte nekünk a felsőhangot, miközben osztentatíve és fülbetűnően a másodikat tartotta meg magának. Közben, nyilván, hogy a harmonikus kedvtelés kellő méltánylására buzdítson bennünket, egészen úgy szélesre húzta nevető száját, mint Suso, ha elemózsiáját nyújtották neki.

Bennünket: vagyis Adriát, jómagámat és Georgot, aki már tizenhárom éves volt, mikor öccse és én nyolcadik és tizedik évünkben jártunk. Ursel húgocskájuk mindig kicsi volt ahhoz, hogy részt vegyen ezekben a gyakorlatokban, de már közülünk, a négy énekes közül is, bizonyos értelemben számfölötti volt egyik a vokális zenének annál a fajtájánál, amelynek fokára Hanne szolgáló vaktában való együtt-éneklésünket emelte. Ugyanis kánonokra is megtanított bennünket - természetesen, a gyermekek között legszokottabbakra:

»ö, be édes este táján«, »Ha csendül az ének« és a kakukkról és szamárról szóló dalra és az alkonyi órák, amelyekben ezzel szórakoztunk, azért maradtak nekem olyan jelentős emlék - vagy helyesebben: az emlékezés rájuk azért tett szert később fokozott jelentőségre, mert amennyire tanúságtételem visszanyúlik, ezek hozták barátomat először kapcsolatba a puszta egyszólamú daléneklésnél valamivel művészibb mozgásszerkezetű zenével. Itt időbeli kapcsolódás volt, utánzó bevágás, amelyre az adott pillanatban Hanne szolgáló oldalba lökése szólította fel az embert, ha az éneklés már folyt, a dallam bizonyos pontig már elhangzott, de még nem fejeződött be. Itt a daliami alkotóelemek különféle rétegezésű jelenléte volt, amely által azonban nem zűrzavar állott elő, hanem az első frázis egy második énekes által való utánaéneklése pontról pontra igen tetszetősen illeszkedett az elsőtől énekelt folytatáshoz. Ha azonban ez az elsőnek elöl haladó - feltéve, hogy az Ó, be édes este táján kezdetű darabról volt szó - eljutott az ismételt »Szól a harang«-hoz és elkezdte az ezt érzékeltető »bim-bam-bum«-ot, ez nemcsak basszusmozgást képezett a »Nyugovóra« szövegű részhez, ahol a második éppen tartott, hanem az »0, be édes« kezdethez is, amellyel egy új oldalba lökésre a harmadik énekes lépett be a zenei időbe, hogy abban, mikor a melódia második stádiumát elérte, felváltsa őt az újonnan kezdő első, aki az alaphangúan hangfestő bim-bam-bumot átengedte a másodiknak - és így tovább. A negyedikünkre jutó hang szükségképpen egybeesett egy másikéval, de a kettőzöttséget azzal igyekezett színezni, hogy az oktávában brummogott vagy már az első előtt, úgyszólván hajnal előtt rázendített a hátterező harangozásra és ezt, illetőleg a dallam előbbi stádiumait trillázva körüljáró la-la-lát fáradhatatlanul gyakorolta az ének egész tartama alatt.

Így azonban időben mindig eltávolodtunk egymástól, miközben mindegyikünk dallambéli jelenléte örvendetesen viszonylott a másikéhoz, és amit létrehoztunk, kellemes szövedéket, egy hangtestet képezett, ami az »egyidejű« ének nem volt; olyan szerkezetet, melynek hangzása tetszett nekünk, anélkül, hogy természetét és okát tovább tudakoltuk volna. Nyilván a nyolc- vagy kilencéves Adrian sem tette ezt. Vagy talán a rövid, inkább gúnyos, mint csodálkozó nevetés, amelyet hallatott, amikor az utolsó bim-bam elhalt az esti légben és amelyet később is oly jól ismertem nála - vajon azt jelentette-e ez a nevetés, hogy rájött ezeknek a dalocskáknak a nyitjára, mely egyszerűen abban áll, hogy dallamuk kezdete a szekvencia második hangját képezi és a harmadik rész mindkettőnek basszusul szolgálhat? Egyikünk sem volt tisztában azzal, hogy itt az istállószolgáló kalauzolásával egy viszonylag már nagyon magas zene kultúrfokon mozogtunk, az utánzó többszólamúság területén, melyet a XV. századnak kellett felfedeznie, hogy nekünk megszerezze ezt a kedvtelést. De ha visszagondolok Adrian említett nevetésére, utólag úgy találom, hogy volt benne valami a tudásból és mókás beavatottságból. Ez mindig meg is maradt nála, később gyakran hallottam tőle, ha mellette ültem hangversenyen vagy színházban és valamilyen művészi trükk, egy szellemes, a tömegtől fel nem fogott folyamat a zenei felépítésben, egy finom lelki célzás a dráma dialógusában frappánsan hatott rá. Akkoriban még egyáltalán nem illett korához, de már egészen az volt, mint felnőtt éveiben. Abban állott, hogy egy kis levegőt lökött ki a száján és orrán, ugyanekkor pedig visszaszegte fejét kurtán, hűvösen, sőt ócsárlóan, vagy legfeljebb úgy, mintha azt akarná mondani: »Ez jó, fura, érdekes, mulatságos!« - De szemei közben sajátságosán felfigyeltek, keresőn a távolba néztek és fényesen pettyezett homályuk mélyebbre árnyékolódott.

5.

Ízlésem szerint az éppen lezárt fejezet is nagyon megnyúlt és igen ajánlatosnak találom, hogy az olvasó kitartó türelme felől tudakozódjam. Nekem magamnak minden szó égetően érdekes, amit itt leírok, de mennyire óvakodnom kell attól, hogy ezt kívülállók részvételének biztosítékául tekintsem! Igaz, nekem sem volna szabad elfelejtenem, hogy nem a pillanatnak és nem olyan olvasók számára írok, akik Leverkühnről még semmit sem tudnak, tehát nem is kívánhatják, hogy közelebbieket tudjanak meg róla; hanem hogy ezeket a közléseket olyan időpont számára készítem elő, mikor a közfigyelem előfeltételei egészen mások - bízvást mondhatom, kedvezőbbek lesznek és ennek a megrázó életnek részletei, akármilyen ügyesen vagy ügyetlenül adják elő, válogatásnélküli érdeklődésre számíthatnak.

Ez az időpont akkor fog eljönni, mikor minden tágassága mellett szűk, fojtóan elhasznált levegővel telt börtönünk kinyílik, másszóval, mikor a most tomboló háború így vagy úgy véget fog érni - és menynyire elborzadok ennek az így vagy úgynak leírása közben magamtól és a szörnyű kényszerhelyzettől, amelybe a sors a német lelket kergette! Mert hiszen igazában csak az »úgy« van eszemben, csupán azzal számolok és abban bízom állampolgári lelkiismeretem ellenére. A sohasem szünetelő nyilvános tájékoztatás oly mélyen beleverte tudatunkba egy német vereség megsemmisítő, borzalmasságukban végleges következményeit, hogy kénytelenek vagyunk jobban félni tőle, mint bármitől a világon. Mégis van valami, amitől mi néhányan önmagunktól is kriminálisnak érzett pillanatokban, mások azonban szabadon és permanensen jobban félnek a német vereségnél is és ez a német győzelem. Alig merem megkérdezni magamtól, melyikhez tartozom e két kategória közül. Talán egy harmadikhoz, amely ugyan folyton és tiszta öntudattal, de mégis egyúttal folytonos lelkiismereti gyötrelmek között áhítja a vereséget, óhajom és reményem kényszerül ellene lenni a német fegyverek győzelmének, mert az betemetné, talán száz évre is a tilalom és felejtés átkával borítaná el barátom művét, úgyhogy elmulasztaná saját korát és csak egy későbbiben jutna történelmi megbecsüléshez. Ez az én kriminalitásom külön indítóoka és benne néhány szétszórt emberrel osztozom, akiket tíz ujjamon kényelmesen összeszámolhatnék. Úgyde lelki helyzetem csak speciális változata annak, amely a túlméretezett butaság és alantas érdek eseteit kivéve, egész népünknek osztályrészül jutott, és nem vagyok ment attól a hajlandóságtól, hogy ennek az osztályrésznek különös, soha nem tapasztalt tragikumot tulajdonítsak, jóllehet tudom, más nemzeteket is ért már az a sors, hogy a maguk és mindenki jövője érdekében államuk bukását kívánták. Ám a német jellem becsületességére, hívőségére, hűség- és odaadás-szükségletére való tekintettel mégis meggyőződésem, hogy a dilemma a mi esetünkben páratlan módon kiéleződött, és nem tudom legyűrni magamban a keserű haragot azokkal szemben, akik egy jó népet olyan lelkiállapotba döntöttek, amely annak, biztos érzésem szerint, nehezebbére esik, mint bármely másiknak és éktelenül kiforgatja önmagából. Elég elgondolnom, hogy fiaimat egy szerencsétlen véletlen megismertetné ezekkel a feljegyzéseimmel, minek következtében kénytelenek lennének engem minden lágyszívű kímélet spártai megtagadásával feljelenteni a Gestapónál, máris látom a konfliktus feneketlenségét, amelybe belesodródtunk.

Teljességgel tudatában annak, hogy a fentiekkel már megint aggasztóan előre megterheltem ezt az új fejezetet, melyet pedig rövidebbnek szántam, nem fojthatom el magamban a lélektani gyanút, hogy egyenesen keresem a késedelmeket és kitérőket, vagy legalább is titkos készséggel ragadom meg az ilyenekre nyíló alkalmat, mert az eljövendőktől félek. Tanújelét akarom adni becsületességemnek az olvasó előtt, mikor ideiktatom azt a sejtésemet, hogy azért teketóriázom, mert titokban visszariadok a feladattól, amelyet a kötelesség és szeretet unszolására vállaltam. De semmi, még saját gyengeségem sem gátolhat abban, hogy teljesítését folytassam - visszatérek tehát ahhoz a megjegyzésemhez, hogy az istállólánnyal való kánonéneklésünk hozta Adriant, tudtommal, először kapcsolatba a zene birodalmával. Természetesen tudom, hogy serdülő gyermekkorában szüleivel az oberweileri falusi templom vasárnapi istentiszteletein is részt vett, amelyekre egy fiatal zenész szokott jönni Weissenfelsből, hogy a kis orgonán játssza a prelúdiumot a község énekéhez, azt kísérje és a híveknek a templomból való kivonulását is tétova rögtönzésekkel, lássa el. Ez alkalmakkor azonban én szinte sohasem voltam jelen, mert többnyire csak az istentisztelet befejezése után érkeztünk a Buchel-tanyára, és csak annyit mondhatok, hogy soha egy szót sem hallottam Adriantól, amelyből arra következtethettem volna, hogy ifjúi lelkét bármennyire is megfogták amaz adeptus teljesítményei, vagy hogy ennek híján a zene tüneménye a maga mivoltában egyáltalában felötlött neki. Amennyire látom, akkor még és több évig azután is, minden figyelmet megtagadott tőle és önmaga előtt is titkolta, hogy akárminő köze van a hangok világához. Én ebben lelki tartózkodást látok; a lélektani magyarázat is jogosult, mert valóban csak tizennégy éves kora táján, tehát a kezdődő férfiasodás és a gyermeki ártatlanság állapotából való kilépés idején, nagybátyja kaisersascherni házában kezdett a maga szakállára zongorán kísérletezni a zenével. Egyebekben ez volt az az idő is, mikor öröklött migrénje rossz napokat kezdett okozni neki.

Georg bátyjának jövőjét világosan megszabta az, hogy ő a gazdaság örököse és elejétől fogva teljes összhangban is élt ezzel a rendeltetésével. Hogy a másodszülött fiúból mi lesz, a szülők számára nyílt kérdés volt, amelyet a tőle tanúsított hajlamoknak és képességeknek kellett eldöntenie; és különös módon igen hamar befészkelte magát övéinek és valamennyiünknek fejébe az a gondolat, hogy Adrian minden bizonnyal tudós lesz. Hogy milyen tudós, még sokáig kérdéses maradt, de már a kisfiú egész erkölcsi habitusa, kifejezésmódja, formai határozottsága, sőt még tekintete és arckifejezése is például atyámban sohasem hagyott kétséget afelől, hogy a Leverkühn-törzsnek ez a hajtása valami nagyobbra hivatott és nemzetségének első tanult embere lesz.

Ennek az eszmének keletkezésére és megszilárdulására döntő volt az a, szinte azt mondhatnám, fölényes könnyűség, amellyel Adrian a szülői háznál kapott elemi iskolai oktatást magába fogadta. Jonathan Leverkühn nem küldte gyermekeit a falusi népiskolába. Azt hiszem, ebben a tekintetben nem annyira társadalmi öntudata volt döntő, mint az a komoly óhaja, hogy gondosabb nevelésben részesítse őket, mint a községi oktatásban az oberweileri zsellérgyermekekkel együtt kaphattak volna. A tanító, egy még fiatal, vézna ember, aki sohasem tudta leküzdemi a Suso kutyától való félelmét, délutánonként, hivatali teendői végeztével, télen Thomas szánkójában, óraadásra jött a Buchclbe és a tizenhárom éves Georgot szinte minden ismeretre megtanította már, amelyre ennek további kiképzéséhez szüksége volt, mikor a nyolcéves Adrian elemi oktatását kezébe vette. Most azonban már ő, Michelsen tanító, volt a legelső, aki hangosan és bizonyos izgalommal jelentette ki, hogy a fiúnak, az Isten szerelmére, a gimnáziumba kell mennie és az egyetemre, mert ilyen tanulékony és gyors felfogású fejet ő, Michelsen, még nem látott, és gyalázat volna, ha nem tennének meg mindent, hogy ennek a tanulónak megnyissák az utat a tudomány csúcsai felé. Így vagy hasonlóan, mindenesetre kissé képezdésen fejezte ki magát és még az »ingenium« szót is használta, részben bizonyára, hogy fitogtassa ezt az ily kezdeti teljesítményeknél eléggé furcsán hangzó szót, mely azonban nyilván ámuló szívéből fakadt.

Ezeken az órákon én sohasem voltam jelen és csak hallomásból tudok róluk, de könnyen el tudom képzelni Adrianom magatartását, amely egy még ugyancsak kamaszos praeceptor számára, aki megszokta, hogy tananyagát serkentő dicséret és elkeseredett gáncs közben plántálja bénán igyekvő és berzenkedő fejekbe, néha bizony eléggé sértő lehetett. »Ha már mindent tudsz«, hallom alkalomadtán az ifjú ember hangját, »el is mehetek«. Persze, a helyzet nem az volt, hogy növendéke „már mindent tudott”. De viselkedésében volt valami ilyesmi, egyszerűen, mert itt annak a gyors, különösképpen fölényes és előre siető, egyszerre biztos és könnyű felfogásnak és elsajátításnak esete forgott fenn, amely a tanítóba csakhamar belefojtja a dicséretet, mert érzi, hogy az ilyen fej veszélyezteti a szív szerénységét és fölöttébb könnyen dölyfre csábítja. Az ábécétől a mondattanig és a nyelvtanig, a számsortól és a négy alapművelettől a hármasszabályig és az egyszerű arányszámításig, a kis versek betanulásától (betanulás itt nem is volt, mert Adrian a verseket rögtön a legpontosabban felfogta és tudta) a fejből való írásbeli fogalmazásig a földrajz és honisme feladott kérdéseiről - mindig ugyanaz történt: Adrian félfüllel figyelt, elfordult és olyan képet vágott, mintha ezt akarná mondani: »Jó, jó, ez világos, elég már, tovább!« A pedagogikus lélek számára ebben van valami lázító. A fiatalember bizonyára sokszor esett abba a kísértésbe, hogy rászóljon: »Mi jut eszedbe! Igyekezzél már!« De mikor nyilvánvalóan nem volt semmi szükség arra, hogy igyekezzék? Mint mondtam, a leckeórákon sohasem voltam jelen; de kénytelen vagyok feltételezni, hogy barátom a Michelsen úrtól vele közölt tudományos adatokat következetesen ugyanazzal a le sem írható mozdulattal fogadta, amellyel a hársfa alatt válaszolt arra a tapasztalatra, hogy kilenc ütem horizontális dallam, ha hármasával vertikálisan egymás fölébe kerül, egy összhangzó hangtestet adhat. Tanítója tudott valamicskét latinul, megtanította rá, aztán kijelentette, hogy az - akkor tízéves – fiú, ha nem is a quartára, de a quintára bizonyosan érett. Az ő dolga ezzel befejeződött.

Így hát Adrian 1895 húsvétján elhagyta szülői házát és a városba jött, hogy a Bonifác-gimnáziumba (tulajdonképpen a Közönséges Élet Szerzeteseinek iskolájába) járjon., Nagybátyja, apja testvére, Nikolaus Leverkühn, Kaisersaschern egy tekintélyes polgára, késznek nyilatkozott arra, hogy házába fogadja.

6.

Ami a Saale melletti szülővárosomat illeti, ám tudja meg róla a külföldi, hogy Haliétól kissé délre Thüringia irányában fekszik. Majdnem azt mondtam, hogy feküdt - mert a hosszú távoliét a múltba tolta számomra. De tornyai még most is ugyanazon a helyen emelkednek, és nem tudok róla, hogy építészeti képe a légiháború viszontagságaitól mindeddig bármely kárt szenvedett volna, ami történelmi szépségei miatt a legnagyobb mértékben sajnálatos is lenne. Ezt bizonyos hidegvérrel fűzöm hozzá, mert népünk egy nem csekély részével, még a legsúlyosabban érintettekkel és hajléktalanná lettekkel is osztozom abban az érzésben, hogy csak azt kapjuk, amit magunk mértünk másokra, és ha szörnyűbben lakolnánk, mint vétkeztünk, ám csengjen fülünkbe az a szó, hogy aki szelet vet, vihart arat.

Sem Halle maga, sem Lipcse, a Tamás-templom karnagyának városa, sem Weimar vagy akár Dessau és Magdeburg nincsenek tehát messze; de Kaisersaschern, a vasúti csomópont, 27.000 lakosával mindenképpen elég magának és mint minden német város, történelmi különméltósággal bíró kultúrközpontnak érzi magát. Különféle iparokból táplálkozik, így gép-, bőr-, textil-, gépalkatrészős vegyszerüzemekből, valamint malmokból, és kultúrtörténeti múzeuma mellett, amelynek egyik termében torz kínzóeszközök láthatók, igen becses könyvtára is van 25.000 kötettel és 5000 kézirattal, köztük két alliteráló varázsigével, amelyek néhány tudós szerint a merseburginál is régebbiek, de egyébként szövegükben eléggé ártatlanok, mindössze egy kis esővarázslatra törekszenek fuldai tájnyelven. - A város a tizedik században, majd ismét a tizenkettediktől a tizennegyedikig püspöki székhely volt. Kastélya és dómja van, ez utóbbiban látható III. Ottó császár síremléke, Adelheid fiáé és Theophano férjéé, aki az Imperator Romanorum és Saxonicus neveket viselte, de nem mert szász akart lenni, hanem abban az értelemben, ahogyan Scipio vette fel az Africanus melléknevet, tehát mert legyőzte a szászokat. Mikor az 1002-ik esztendőben a szeretett Rómából való kiűzetése után belehalt bánatába, porhüvelyét Németországba hozták és a kaisersascherni dómban helyezték nyugalomra - nagyon ízlése ellenére, mert mintapéldánya volt a német önutálatnak és egész életében szégyenletesen szenvedett németsége miatt.

A városról, amelyről azért mégis inkább beszélek múlt időben, hiszen itt ifjúkori élményeim Kaisersaschernjéről van szó - a városról az a mondandóm, hogy légkörileg, de már külső képében is még akkor is sok volt a középkoriság. Az ódon templomok, a hűségesen konzervált polgári házak és pajták, a látható gerendázatú és kiugró emeletű építmények, a csúcsos tetejű kerek tornyok egy falban, a macskakövekkel kirakott, körülfásított terek, a községháza a maga gótika és reneszánsz között lebegő építészeti stílusával, harangtoronnyal magas fedelén, alatta loggiákkal és két további csúcsos toronnyal, amelyek erkélyt képezve a homlokzaton végig a földszintig folytatódtak - az ilyesmi az életérzést megszakítatlan kapcsolatba hozza a múlttal, mi több, mintha homlokán hordaná az időtlenség híres formuláját, a skolasztikus nunc stansot. A hely azonossága, amely ugyanaz, mint háromszáz, mint kilencszáz évvel előbb, ellenszegül az idő folyamának, amely elmegy fölötte és sokat folytonosan megváltoztat, míg több más - képszerűen döntő dolgok is - kegyeletből, jámbor dacból az idővel szemben és reá való büszkeségből, emlékül és méltóságára való tekintettel fennmarad.

Ennyit csak a városképről. De a levegőben még mindig ott volt valami az emberi életnek abból az alkatából, amilyen a 15. század utolsó tizedeiben volt, a végéhez közeledő középkor hisztériájából, valami lappangó lelki epidémiából: különös ezt mondani egy okosan józan modern városról (de nem volt modern, régi volt, és a régiség jelenné lett múlt, múlt, amely csak a jelen fölé rétegeződik) - ha merész állításnak hangzik is, elgondolható volt, hogy hirtelen kitör itt egy gyermek-kereszteshadjárat, egy vitustánc, valamely »Hanselein« látnoki-kommunista prédikációja a világiasság máglyáival, a feszület csodatetteivel és a nép misztikus körmenetével. Ez természetesen nem történt meg - hogyan is történhetett volna? A rendőrség a korral és rendjével való egyetértésben nem engedte volna meg. És mégis! Mi mindent nem nézett el napjainkban a rendőrség - ismét egyetértésben a korral, amely éppen az ilyesmit újra nagyon is megengedi. Hiszen a kor maga is titokban vagy egyáltalában nem is titokban, hanem nagyon tudatosan, különösen öntelt tudatossággal, amely kétségeket támaszt az élet valódiságában és egyszerűségében és talán egészen hamis, vészes történelmiséget termel - mondom, a kor maga is hajlik vissza azokba a korszakokba és lelkesen ismétel meg jelképes cselekedeteket, melyekben van valami sötét, az újkor szellemét arcul csapó, így könyvégetéseket és más effélét, amit jobb lesz szóval nem érintenem.

Egy város ilyen ősi-neurotikus aláaknázottságának és titkos lelki készségének ismertetőjelei a nagyszámú »eredeti alakok«, különcök és ártalmatlan fél-elmebetegek, akik falai között élnek és a régi építményekhez hasonlóan úgyszólván a helység képéhez tartoznak. Ezek kiegészítői a gyermekek, a »purdék«, akik utánuk mászkálnak, kicsúfolják őket és babonás rémülettel szaladnak előlük. A »vénasszonyok« bizonyos típusa bizonyos korban minden további nélkül boszorkánygyanús volt: ez a gyanú egyszerűen egy hátrányosan festői külső eredménye volt, amely azonban maga is már csak e gyanú hatására fejlődött ki igazán és tökéletesedett a népi képzeletnek megfelelővé - kicsivé, vénné, görnyedtté, alattomos arcúvá, csepegő szeművé, horgas orrúvá, vékony ajkúvá, fenyegetően felemelt mankójává, lehetőleg macskákkal, bagollyal, beszélő madárral társalkodóvá. Kaisersaschernben mindig több példány élt ebből a típusból, akik, közül a legnépszerűbb, legkicsúfoltabb és legrettegettebb a »Pince Liza« volt, azért ilyen nevezetű, mert a Kis-Sárgacsatorna mellett egy pincelakásban tanyázott - egy öregasszony, akinek magatartása annyira alkalmazkodott a közhiedelemhez, hogy a vele való találkozáskor, különösen ha a fiatalság éppen sarkában volt, míg csak csatarászó szitkaival el nem kergette, még az erre nem hangoltat is archaikus borzadály fogta el, pedig bizonyosan semmi rossz nem volt rajta.

Íme egy oktalan szó, amely napjaink tapasztalataiból származik. A felvilágosodás barátja előtt a »nép« szóban és fogalomban magában mindig van valami archaikus neheztelés, mert tudja, hogy elég a tömeget »népnek« szólítani, ha elmaradott és gonosz dologra akarja csábítani valaki. Mi minden történt már szemünk előtt vagy nem éppen szemünk előtt a »nép« nevében, ami Isten vagy az emberiség vagy a jog nevében nem igen történhetett volna. - Mindamellett tény, hogy a nép mindig nép marad, legalább is lényének egy meghatározott rétegében, éppen az archaikusban, és hogy a Kis-Sárgacsatorna lakói és szomszédjai, akik a választáson szociáldemokratára szavaztak, ugyanakkor képesek voltak arra, hogy egy anyóka szegénységében, akinek nem telt földfeletti lakásra, ördöngösséget lássanak és közeledtekor gyorsan összeszedjék gyermekeiket, megóvandó őket a boszorkány rontó pillantásától. Ha az ilyen asszonyokat újra megégetnék, mint az a megokolás némi módosulásával ma már egyáltalában nem esik kívül az elgondolhatóság körén, ők a városi tanács rendeletére emelt sorompók mögött állnának és szájukat tátanák, de valószínűleg nem lázadnának fel. - A népről beszélek, de az ősi népies réteg valamennyiünkben megvan, és hogy egészen kimondjam, amit gondolok: a vallást nem látom a legalkalmasabb eszköznek arra, hogy biztos zár alatt tartsa. Ez véleményem szerint csak az irodalom érheti el, a humanisztikus tudomány, a szabad és szép ember eszménye.

Hogy visszatérjek Kaisersaschern élő furcsaságaira, volt ott még például egy meghatározatlan korú férfi, aki minden hirtelen kiáltásra afféle rángatódzó táncot volt kénytelen végrehajtani felhúzott lábbal, miközben mintegy bocsánatkérően szomorú, csúnya fintorral mosolygott az utcagyerekekre, akik kurjongatva üldözték. - Továbbá egy viseletében egészen időszerűtlen, Mathilde Spiegel nevű nőszemély fodros uszállyal és »fladusokkal« - amely nevetséges szó a francia flúte douce kicsavarása és eredetileg nyilván »hízelgést« jelent, itt azonban egy különös hajviseletet és hajdíszt jelölt - egy nőszemély, aki kifestve, de távol minden ledérségtől, mert ahhoz határozottan tökéletlen volt, atlasztakarós mopszlik kíséretében kótyagos fennhéjázással járkált a városban. Végül pedig egy kegydíjas bíborvörös bibircsókos orral és vastag pecsétgyűrűvel mutatóujján. Igazi neve Schnalle volt, a gyermekek azonban csak »Tüdelüt«-nek hívták, mert tikje volt és ezt az értelmetlen trillázó hangot tette hozzá minden kimondott szóhoz. Szeretett kimenni a pályaudvarra és ha tehervonat indult, az utolsó kocsi hátsó fedélülésén ülő embert felemelt pecsétgyűrűs ujjal óvta: »Nehogy leessen onnan, nehogy leessen onnan, tüdelüt!«

Érzem annak méltatlan voltát, hogy ideiktatom ezeket a bizarr visszaemlékezéseket; de a bemutatott alakok, úgyszólván közintézmények, módfelett jellemzőek voltak városunk lelki képére, Adrian életkeretére az egyetemre való távozásig, kilenc ifjúkori éven át, melyek az enyémek is voltak és melyeket mellette töltöttem; mert noha koromnak megfelelően két osztállyal jártam fölötte, az iskolai előadás szüneteiben a fallal körülvett udvaron többnyire együtt voltunk mindkettőnk társaitól távol, délután is láttuk egymást tanulószobánkban, akár ő jött át a Boldog Hírnökökhöz címzett gyógyszertárba, akár én látogattam meg őt nagybátyjánál a Parókia-utca 15 számú házban, melynek félemeletét a széltében ismert Leverkühn-féle hangszerraktár foglalta el.

7.

Csendes vidék volt, Kaisersaschern üzletnegyedétől, a Piacutcától, a Szatócs-sortól félreeső, járdátlan, zegzugos sikátor a dóm közelében, ahol Nikolaus Leverkühn háza úgy vált ki, mint mind közt a legtekintélyesebb. A megtörött és erkélyszerűen kiépített tető helyiségeit leszámítva is háromemeletes polgári ház a 16. századból származott, és még a tulajdonos nagyapja vette. Az első emeleten a bejárati kapu fölött öt ablaka volt, a másodikon azonban csak négy spalettával csukható, mert a lakószobák még csak ott voltak és kívül, a dísztelen, festetlen alsóépület fölött kezdődött a faékítmény. Még a lépcső is csak a köves pitvar fölött meglehetősen magasan fekvő félemelet fordulója után szélesedett, úgyhogy a látogatók és vevők - és ilyenek gyakran máshonnan is jöttek, Halléból, Lipcséből - eléggé fáradságos úton voltak kénytelenek felkapaszkodni óhajuk céljához, a hangszerraktárhoz, amely ugyan, mint mindjárt bemutatni szándékozom, valóban megért egy kis lépcsőmászást.

Nikolaus, aki özvegy volt, mert felesége fiatalon elhalt, Adrian odaköltözéséig egyedül lakta a házat egy már begyökeresedett ház-vezetőnővel, Butze asszonnyal, egy cselédlánnyal és egy fiatal bresciai olasszal, akinek neve Luca Cimabue volt (valóban a trecento Madonna festőjének családi nevét viselte) és segédje és tanítványa volt a hegedűkészítésben, mert Leverkühn nagybácsi hegedűt is gyártott. Rendezetlenül lógó hamuszínű haja és szakálltalan, rokonszenvesen kidolgozott arca volt, amelynek pofacsontjai erősen kiállottak; továbbá hajlott, kissé lelógó orra, nagy, kifejező szája és igyekvő szívjósággal, de okossággal is néző barna szeme. Otthon mindig magasan zárt redős fura iparoszubbonyban volt látható. Azt hiszem, a gyermektelen férfi örömmel fogadta be fiatal atyjafiát túlságosan tágas házába. Azt is hallottam, hogy a tandíjat a Buchel-tanyán élő öccsével fizettette ki, a szállásért és ellátásért azonban semmit sem vett el. Adriannal, akire határozatlan várakozással nézett, mindenben saját fiaként bánt és nagy örömére szolgált, hogy ez családiasán kiegészítette az asztalánál étkezőket, akik eddig csak a már említett Butze asszonyból és patriarchális szokás szerint segédjéből álltak.

Hogy ez a fiatal talián, egy barátságos, kellemesen tört nyelvet beszélő fiatalember, akinek otthon bizonyára ugyancsak lett volna alkalma a szakmájában való további kiképzésre, Kaisersaschernbe vetődött Adrian nagybátyjához, meglephette volna az embert; de oka azokban az üzleti kapcsolatokban volt, melyeket Nikolaus Leverkühn minden irányban, nemcsak a hangszerkészítés német központjai, mint Mainz, Braunschweig, Lipcse és Barmen felé tartott fenn, hanem külföldi, londoni, lyoni, bolognai, sőt, New yorki cégekkel is. Innen mindenünnen hozatta szimfonikus portékáját, melyből, mint hírlett róla, nemcsak minőségileg elsőrangú, hanem megbízhatóan teljes, a bárhol nem egykönnyen kaphatót is magában foglaló készlete volt. Így nem is kellett egyéb, mint hogy valahol a Birodalomban Bach-ünnepségre készüljenek, amelynek stílusos előadásaihoz oboa d'amoré-re, a zenekarokból már régen eltűnt mélyebb oboára volt szükség és az öreg Parókia-utcai házban bizonyára bevásárlólátogatást tett egy odautazó muzsikus, aki biztosra akart menni, de aztán ki is próbálhatta ott helyszínén az elégikus hangszert.

A raktár a félemelet helyiségeiben, ahonnan gyakran volt hallható a legkülönfélébb hangszínekben ilyen, az oktávákon átfutó próbajáték, pompás, csábító, mondhatnám kulturálisan elbűvölő látványt nyújtott, amely az akusztikus képzeletet bizonyos belső zajlásra ingerelte. A zongora kivételével, amelyet Adrian nevelőatyja a szakmai iparnak engedett át, kiteregetve feküdt ott minden, ami cseng és bong, ami horkan, harsan, búg, zörög és dörömböl - egyébként azonban a billentyűs szerszám is mindig képviselve volt a kedves, üvegharangzongora, a cseleszta képében. Üveg mögött függőitek, vagy múmiakoporsók módjára a lakó alakjára formált tokokban beágyazva feküdtek itt a hol sárgára, hol barnára lakkozott bájos hegedűk, karcsú kápájukon ezüsttel átfont vonóikkal a fedelek tartójában - olaszok, melyeknek tiszta formatökélye a szakértőnek elárulhatta cremonai eredetüket, de tiroliak, németalföldiek, szászok, mittenwaldiak is és a Leverkühn saját műhelyéből valók is. A daloló cselló, amely tökéletes alakját Antonio Stradivarinak köszönheti, hosszú sorban állott itt, de elődje, a hathúrú viola da gamba, amely régebbi darabokban még mellette is becsülésnek örvend, szintén mindig megtalálható volt, akárcsak a brácsa és a hegedű másik testvére, a viola alta, aminthogy az én saját viola d’amorém is, amelynek hét húrján egész életemben eljátszogattam, a Parókia-utcából származik. Bérmaajándék volt szüleimtől.

Több példányban állott itt a violone, az óriáshegedű, a nehezen mozgatható, fejedelmi recitatívóra képes nagybőgő, melynek pizzicatoja zengőbb a felhangolt üstdobütésnél és amelytől nem várná el az ember flageolett-hangjai fátyolos varázsát. Éppígy többszörösen megvolt párja, a fafúvók között, a hozzá hasonlóan tizenhatlábas kontrafagott, amely tehát nyolc hanggal mélyebben szól, mint hangjegyei jelzik, hatalmasan megerősíti a basszusokat és kisebb testvére kétszeres méreteibe van építve, a scherzós fagottéba, amelyet azért neveznek így, mert basszushangszer igazi basszusi erő nélkül, sajátságosán gyönge hangú, mekegő, torzítókedvű. De hogy milyen takaros volt görbített fúvókéval, amint billentyűs- emeltyűs mechanikájának díszében ragyogott! Egyáltalában, milyen helyes látvány volt a pásztorsípoknak ez a serege technikai kifejlődésüknek ezen a messziről elért magas fokán, minden formájukban felajzva a virtuóz ösztönét: mint bukolikus oboa, mint szomorú dallamokhoz értő angolkürt, mint sokbillentyűs klarinét, amely a mély chalumeau-regiszterben olyan kísértetiesen komor hangú, feljebb azonban a pazar jóhangzás ezüstfényében tud tündökölni, mint basszettkürt vagy mélyklarinét.

Ez mind bársonyban pihent Leverkühn bácsi fundusában, hozzá a különféle rendszerű és különféle kivitelű harántsípok, puszpáng-, grenadil- vagy ébenfából, elefántcsont fejrésszel, vagy egészen ezüstből készítve, rikoltó rokonuk, a piccolo-fuvola mellett, amely az orkeszter-együttesben áthatóan képes tartani a magasságot és lejteni a lidércek körtáncában, a tűzvarázsban. Hát még a rézhangszerek csillogó kara a takaros trombitától, amelyen szemmel látni a hangos jelzést, a hetyke dalt, az olvatag kantilénát, a romantika kedvencén, a bonyolult ventilkürtön, a karcsú és hatalmas pozanon és a cornet á pisztonon keresztül a nagy bassztuba alapozó súlyosságáig. Még idevágó muzeális ritkaságok, például egy pár szépen csavart, bikaszarv módjára jobbra és balra görbített bronz lure is rendszerint látható volt Leverkühn raktárában. De gyermekszemmel nézve, ahogyan a visszagondolásban ma ismét látom, a legtréfásabb és legpompásabb az ütőhangszerek hiánytalan tárlata volt - mert olyan dolgok, amelyeket az ember valamikor a karácsonyfa alatt a gyermekkor játékszerei és könnyű álomjószága alakjában ismert meg, itt méltóságosan szolid, felnőtteknek való kivitelben kínálkoztak a szemnek. A kisdob is milyen másnak mutatkozott itt, mint a tarka fából, pergamenből és zsinegből eszkábált gyorsan elhasznált holmi, amelyet hatéves korunkban ütögettünk! Itt nem volt nyakba akasztható. Bélhúrral kifeszített alsó bőrével zenekari használatra kényelmesen rézsútos helyzetben háromlábú fémállványra volt rácsavarva és a mieinknél szintén előkelőbb fabotok hívogatóan állottak ki az oldalsó karikákból. Ott volt a harangjáték, amelynek gyermeki formáján a Repülve jött egy madárka dallamát próbálgattuk ki: itt elegáns záros szekrényben, kettősével és megrezegtethetően fekve a nehezítő léceken sorakoztak a kínos gonddal összehangolt fémlapok, melyeknek dallamos megütésére a fedél bélelt belsejében tartott kecses kis acélkalapácsok szolgáltak. A xilofon, amelyet mintha arra találtak volna ki, hogy a csontvázak temetői táncát lopja a fülbe éjféli kimenő órájukban, itt sokpálcikás kromatikában volt jelen. A nagydob abroncsolt óriás hengere is itt volt, amelynek bőrét nemezzel párnázott verő dübörögteti és a rézüstdob, amelyből még Berlioz tizenhat darabot épített fel zenekarában - a Nikolaus Leverkühnnél megkapható gépdobot még nem ismerte, amelyet a játékos egy fogással könnyen alkalmazhat a hangnemek megváltoztatásához. Még ma is sokat gondolok a rakoncátlanságra, amelyet kísérletezés közben azzal műveltünk, hogy Adrian vagy én - nem, biztosan csak én voltam - a verőket a dobon táncoltattuk, míg a jó Luca fel- vagy lefelé állította a hangolót, úgyhogy a legkülönösebb glissando, siklódübörgés lett belőle! Vegyük mindehhez még a módfelett érdekes réztányérokat, amelyeket csak kínaiak és törökök tudnak készíteni, mert az ő titkuk, hogyan kell az izzó bronzot kalapálni és hogyan tartja a zenélő annak belső lapjait összevetés után diadalmasan a közönség felé a magasba; a dübörgő tam-tamot, a cigányos tamburint, az acélpálca alatt felcsendülő, nyitott szögletű triangulumot: a mai cimbalmokat, a belül üres, kézben csattogó kasztanyettákat. Gondolja el valaki, hogyan nyúlik ennek az egész komoly vigasságnak fölébe az Erard-féle pedálhárfa pompázatos aranyépítménye, és meg fogja érteni, milyen mágikus vonzóerőt gyakoroltak a nagybácsi eladótermei, a hallgatag, de száz alakban üzenő harmónia e paradicsoma reánk fiúkra.

Reánk? Nem jobb lesz, ha csak magamról beszélek, a magam elbűvöltségéről, gyönyörűségéről - alig merem barátomat belevonni, ha ezekről az érzésekről beszélek, mert akár csak azt fitogtatta, hogy neki, a házifiúnak, mindez megszokott mindennapiság, akár jellemének általános hűvössége fejeződött ki benne, de az egész nagyszerűség láttára megőrizte szinte vállvonogató közönyét és ámuló felkiáltásaimra többnyire csak rövid nevetéssel válaszolt és olyan kijelentésekkel, hogy »Igen, csinos« vagy »Fura jószág«, vagy »Hogy az emberek mit ki nem találnak«, vagy »Szebb ilyet árulni, mint süvegcukrot«. Néha, mikor padlásszobájából, ahonnan vonzó kilátás nyílt a város tetőinek tömkelegére, a kastély tavára, a régi víztoronyra, az én - hangsúlyozom, mindig az én - kívánságomra némi, nem éppen tiltott tartózkodásra lementünk a raktárba, a fiatal Cimabue hozzánk szegődött részben, hogy - mint gyanítom -, felügyeljen ránk, részben, hogy a maga kellemes módján a cicerone, a vezető és magyarázó szerepét játssza. Tőle hallottuk a trombita történetét: hogy valamikor több egyenes fémcsőből golyókapcsolással kellett összeállítani, mielőtt megtanulták azt a művészetet, hogy hajlítsák a sárgaréz csöveket, de ne törjék össze, amennyiben először szurokkal és kolofóniummal, később pedig ólommal öntötték ki, amelyet aztán tűzön ismét kiolvasztottak. Máskor meg a túl okosaknak arról az állításáról értekezett, hogy egészen mindegy, milyen anyagból készül a hangszer, fémből-e vagy fából, mégis úgy szól, ahogyan alakjához és nagyságához képest szólnia kell és hogy a fuvola fából vagy elefántcsontból, a trombita sárgarézből vagy ezüstből készül-e, semmit sem jelent. Mestere, mondotta, Adrian signor zioja, aki hegedűkészítő létére ért az anyag, a fafajták, a lakk jelentőségéhez, vitatja ezt és vállalkozik arra, hogy megmondja egy fuvola hangjából, miből készítették - erre egyébként ő, Luca, szintén bármikor kész. Aztán kis, formás olasz kezeivel megmutatta nekünk a fuvola mechanizmusát, amely az utolsó százötven évben, a híres virtuóz, Quantz óta hatalmas változásokon és javításokon ment át: mind az erősebb szavú Böhm-féle hengerfuvoláé, mind a régi kúpalakúé, amely lágyakban szól. Megmutatta a klarinét applikatúráját is, a hétlyukú fagottét tizenkét zárt és négy nyitott billentyűjével, amelynek hangja olyan könnyen összeolvad a kürtökével, megmagyarázta nekünk a hangszerek hangterjedelmét, kezelését és más ilyesmit.

Utólag nem fér hozzá kétség, hogy Adrian az akkori előadást, akár tudatosan, akár nem, legalább annyi érdeklődéssel követte, mint én - és több haszonnal, mint amennyit nekem adatott merítenem belőle. De jelét semmiképpen sem adta és egy rezdüléssel sem árulta el azt az érzését, hogy mindehhez köze van vagy valamikor köze lesz. A Lucához intézendő kérdéseket rám bízta, sőt még odébb is ment, valami mást vett szemügyre, mint amiről szó volt és egyedül hagyott engem a segéddel. Nem állítom, hogy alakoskodott és nem felejtem el, hogy a muzsikának akkor még alig volt számunkra más, mint ez a merőben testi valósága Nikolaus Leverkühn szertárában. Futólag ugyan már kapcsolatba kerültünk a kamarazenével: hetenként vagy kéthetenként gyakorolták Adrian nagybátyjánál, alkalomadtán az én jelenlétemben is, de minden bizonnyal nem mindig az övében. Résztvevői a dóm orgonistája, Wendell Kretzschmar úr, egy dadogó ember, aki kevéssel azután Adrian tanítója lett, továbbá a Bonifác gimnázium énekmestere voltak, velük játszott a nagybácsi válogatott kvartetteket Haydntól és Mozarttól, miközben ő maga játszotta a prímhegedűt, Luca Cimabue a másodikat, Kretzschmar úr a csellót és az énektanító a brácsát. Férfias szórakozások voltak ezek, melyek közben a söröspohár mindenki mellett ott állott a földön, a játékosok szájában szivar füstölgött és a játékot gyakran szakították félbe a hangok zengése közben különösen szárazaknak és idegenszerűeknek ható közbeszólások, vonókopogtatás és az ütemek visszaolvasása, ha a résztvevők, csaknem mindig az énekmester hibájából, eltávolodtak egymástól. Igazi hangversenyt, szimfonikus zenekart sohasem hallottunk, és aki akarja, ebben is elégséges magyarázatát találhatja Adrian nyilvánvaló közönyének a hangszerek világával szemben. Ö maga mindenesetre akárki számára elégségesnek vélte és maga is annak tekintette. Szóval azt akarom mondani: e mögé bújt, elbújt a zene elől. Soká, sejtő csökönyösséggel rejtőzött így ez az ember sorsa elől.

Egyébként még senki sem gondolt arra, hogy Adrian ifjú személyét bárminő gondolati kapcsolatba hozza a zenével. Az a felfogás, hogy tudósnak kell lennie, belefészkelte magát mindenki fejébe és állandó igazolást talált gimnázium béli fényes teljesítményeiben, elsőtanulói mivoltában, amely csak a magasabb osztályokban, úgy a felső secundától fogva, mikor már tizenötéves volt, rendült meg kissé a migrén miatt, amely ekkor kezdett kifejlődni és megakadályozta abban a kevés tanulásban, amelyre szüksége volt. Mégis könnyűszerrel megbirkózott az iskola követelményeivel - de már a »meg- birkózott« kifejezés is helytelen, mert semmi fáradságába sem került, hogy eleget tegyen nekik, és ha tanulói kiválósága nem szerezte meg neki a tantestület gyöngéd szeretetét - aminthogy nem szerezte meg, gyakran megfigyeltem, inkább bizonyos ingerültség volt megállapítható, sőt az az óhaj, hogy minél több kudarcot valljon -, ennek oka nem annyira az volt, hogy elbizakodottnak tartották - illetve mégis, annak tartották, de nem mintha az lett volna a benyomásuk, hogy teljesítményei túlságosan elbizakodottá teszik - ellenkezőleg, nem volt eléggé elbizakodott, és gőgje éppen ebben állott, mert ez érezhetően az ellen irányult, amivel minden erőfeszítés nélkül elkészült, tehát a tananyag ellen, a különféle szakismeretek ellen, melyeknek hagyománya a tanerők méltóságát és kenyérkeresetét adta és amelynek túlságosan tehetséges hanyagsággal való letudását érthető módon nem szívesen látták.

Jómagam sokkal szívélyesebb viszonyban voltam velük - nem csoda, hiszen nemsokára nekem is hivatásszerűen hozzájuk kellett tartoznom és ez a szándék már akkor komolyan jelentkezett nálam. Én is jó tanulónak mondhattam magam, de ez csak azért voltam és lehettem, mert az ügy iránti tisztelő szeretet, különösen a régi nyelvek és klasszikus költők és írók iránti szeretet serkentette és feszítette meg erőmet, míg viszont rajta minden alkalommal észrevehető volt - úgy értem: nem titkolta előttem, és én joggal tartottam tőle, hogy a tanárok előtt sem marad titok —, milyen közömbös, úgyszólván mellékes volt neki az egész iskolába járás. Ez gyakran aggasztott - nem pályáján való boldogulása miatt, amelyet könnyű felfogása biztosított, hanem mert azt kérdeztem magamtól, mi hát az, ami nem közömbös és nem mellékes neki. A »fő dolgot« nem láttam, aminthogy valóban felismerhetetlen volt. Ezekben az években az iskolai élet az élet maga, ezt helyettesíti, érdeklődési köre az a látókör, amelyre minden életnek szüksége van, hogy értékeket fejlesszen ki, amelyeken, bármily viszonylagosak is, beigazolódik a jellem, a képességek. Ez azonban emberileg csak akkor lehetséges, ha viszonylagosságukat nem ismerjük fel. Azt hiszem, az abszolút értékekben való hit, akármennyire ábránd is, mégis feltétele az életnek. Barátom azonban olyan értékekhez mérte képességeit, melyeknek viszonylagossága előtte nyilvánvalónak látszott, holott nem volt látható a vonatkoztatásnak az a lehetősége, amely ezeket az értékeket csökkentette volna. Rossz tanuló elég van. Adrian azonban egyedülálló jelenség volt: a rossz tanuló az eminens képében. Mondom, engem aggasztott ez; de ugyanakkor mennyire imponálónak, mennyire vonzónak is tűnt fel előttem, menynyire erősítette irányában való odaadásomat, amelybe ugyan - vajon megértik, miért? - valami fájdalom, valami reménytelenség is vegyült.

Megengedem, volt egy kivétel az ironikus lebecsülés szabálya alól, amellyel az iskola adományaival és igényeivel szembenállóit. Ez szembetűnő érdeklődése volt egy tárgy iránt, amelyben én kevéssé váltam ki, a matematika iránt. Saját gyengeségem ezen a területen, melyet csak a filológiára való készséges rátermettségem tett valamennyire jóvá, világossá tette előttem, hogy a kiváló teljesítmények valamely téren természetszerűleg a tárgy iránti rokonszenvből fakadnak, és ezért igazi jótétemény volt számomra, hogy ezt a feltételt legalább itt barátomnál is megállapíthattam. Hiszen a matézis, mint alkalmazott logika, amely mégis a tiszta és magas elvontságban marad, sajátságos közbeeső helyet foglal el a humanisztikus és a realisztikus tudományok között, és Adrian beszélgetés közben adott magyarázataiból, hogy ez a tárgy milyen örömöt okoz neki, az tűnt ki, hogy ezt a közbülső helyet egyszersmind emeltnek, dominálónak, egyetemesnek, vagy, mint ő fejezte ki magát, »az igaznak« érezte. Szívbeli öröm volt, hogy ő valamit »az igaznak« jelentett ki, horgony volt és támasz, az ember nem egészen hiába kérdezte magától, hogy mi a »fő dolog«. »Haszontalan fráter vagy«, mondta nekem akkor, »hogy ezt nem szereted. Nincs annál jobb, mint rendbeli viszonyokat nézni. Minden a rend. Levél a Rómabeliekhez, 13: Ami Istentől van, abban rend van.« Elpirult, és én rábámultam. Kiderült, hogy vallásos.

Nála mindennek előbb »ki kellett derülnie«, rajtakapni kellett mindenen, meglepni, tetten érni, belenézni a kártyáiba - ilyenkor elpirult, miközben az ember legszívesebben a homlokára ütött volna, hogy már réges-régen nem vette észre. Azon is, hogy a köteles és kényszerű mértéken túl foglalkozott algebrával, önszorgalomból használta a logaritmustáblát és ült másodfokú egyenletek fölött, mielőtt még azt kívánták volna tőle, hogy hatványra emelt ismeretleneket megtaláljon, azon is csak véletlenül kaptam rajta, és előbb fitymálóan akart beszélni róla, csak aztán fanyalodott a fenti kijelentésekre. Egy másik felfedezés, hogy ne mondjam: leleplezés már megelőzte ezt; ezt már fentebb említettem: a klaviatúra, az akkordika, a hangnem-szélrózsa, a kvintkör titkos, autodidakta kiókumlálására vonatkozott és arra, hogy ezeket a harmonikus leleteket kottaismeret nélkül, ujjrakás nélkül mindenféle moduláció-gyakorlatokra és ritmikusan eléggé határozatlan melodikus képződmények felépítésére használta. Mikor felfedeztem, tizenhetedik évében járt. Miután egy délután hiába kerestem szobájában, egy kis harmónium előtt találtam, amely a lakott emelet egyik átjáró szobájában állott, meglehetősen kevés figyelemre méltatva. Vagy egy percig álltam az ajtónál és hallgattam, de nem volt ínyemre ez az állapot és beléptem, meg-kérdeztem, mit művel. Elengedte a fújtatókat, levette kezét a billentyűkről és nevetve elpirult.

- A tétlenség - mondta - minden bűn kezdete. Unatkoztam. Ha unatkozom, néha elbabrálgatok és kontárkodok itt. Az öreg taposóláda olyan elhagyatva áll itt, pedig minden szerénysége mellett benne van minden. Nézd csak, milyen furcsa - azaz, hogy persze nincs benne semmi furcsa, de ha az ember először jön így rá, furcsa, hogyan függ össze minden és vezet vissza önmagába.

És leütött egy akkordot, csupa fekete billentyűket, fisz, aisz, cisz, hozzá adott egy e-t és ezzel leleplezte a fisz-dúrnak tűnő akkordot, hogy a há-dúrhoz tartozik és pedig mint annak ötödik, vagyis domináns foka. Az ilyen összecsengésnek, jegyezte meg, önmagában nincs hangneme. Minden csak viszony és a viszonylat alkotja a kört. Az á, amely, miközben a giszbe való feloldódást kikényszeríti, a há-ból az é-dúrba vezet át, továbbvitte, így érkezett el az á-n dé-n és gé-n keresztül a cé-dúrhoz és a feloldó jellel ellátott hangnemekhez, miközben bemutatta nekem, hogy a kromatikus skála tizenkét hangja közül mindegyikre ráépíthető egy saját dúr vagy moll hangsor.

- Egyébként ezek mind régi dolgok - mondta. - Már régebben feltűntek nekem. Idefigyelj, hogy lehet szebben csinálni! - És modulációkat kezdett nekem bemutatni távolabbi hangnemek között, az úgynevezett terc-rokonság, a nápolyi szekszt kihasználásával.

Nem mintha néven tudta volna nevezni ezeket a dolgokat, de ismételte:

- Minden csak viszony. És ha még közelebbi néven akarod nevezni, úgy hívják, hogy »kétértelműség«. - Hogy ezt a szót igazolja, lebegő hangnemű akkordsorokat játszott, bemutatta, hogy az ilyen sor tonális lebegésben marad a cé- és g-dúr között, ha kihagyjuk belőle az f-et, amely a g-dúrban fisz lenne; hogy a fület bizonytalanságban hagyja affelől, cé- vagy f-dúrnak értsük-e, ha kikerüljük a há-t, amely f-dúrban bé-vé fokozódik le.

- Tudod, mi az érzésem? - kérdezte. - Hogy a zene a rendszerré lett kétértelműség. Vedd ezt a hangot vagy amazt. Értheted így és értheted a viszonyhoz képest amúgy, felfoghatod alulról nézve magasabbnak vagy felülről nézve feloldottnak és ha ravasz vagy, tetszés szerint hasznot húzhatsz a kétértelműségből. - Egyszóval elvben úgy látszott, hogy ismeri az anharmonikus kicserélhetőséget és megsejtett bizonyos fogásokat is, hogyan kell vele kitérni és az átértelmezést modulációra felhasználni.

Miért voltam meglepődöttnél is több, megindult és egy kicsit ijedt is? Arca tüzelt, mint még soha, iskolai feladatoknál, még algebránál sem.

Kértem ugyan, fantáziáljon nekem még egy kicsit, de szinte meg-könnyebbülésnek éreztem, mikor azzal utasított el, hogy »Eh, badarság!« De milyen megkönnyebbülés volt ez? Felvilágosíthatott volna arról, milyen büszke voltam Adrian általános közönyére és milyen világosan éreztem, hogy a »Milyen furcsa« ezt a közömbösséget álarccá tette. Megsejtettem egy bimbózó szenvedélyt - Adrian egy szenvedélyét! Örülnöm kellett volna? Ehelyett valamiképpen megszégyenítő és aggasztó volt nekem.

Most már tudtam, hogy ha azt hitte, nem hallgatja senki, a zenével játszogatott és a hangszer hozzáférhetőségénél fogva ez nem maradhatott sokáig titok. Egy este nevelőapja így szólt hozzá:

- Hát öcsém, amit ma hallottam tőled, azt nem elsőízben gyakoroltad.

- Hogy érted ezt, Niko bácsi?

- Ne játszd az ártatlant! Hiszen te muzsikálsz.

- Micsoda kifejezés!

- Nagyobb butaságokra is rámondták már. Ahogy az f-dúrból az á-dúrba átmentéi, az egészen körmönfont volt. Kedvedre való az ilyesmi?

- Ugyan, bácsi.

- Nos hát, nyilván. Mondok neked valamit. Állítsuk azt az öreg ládát, hisz úgyse néz rá senki, a te szobádba. Legyen kéznél, ha éppen kedved támad.

- Ez szörnyen kedves tőled, bácsi, de igazán nem éri meg a fáradságot.

- A fáradság oly csekély, hogy az élvezet talán még mindig nagyobb. Még egyet, öcsém. Zongoraórákat kellene venned.

- Úgy gondolod, Niko bácsi? Zongoraórákat? Nem tudom, de ennek olyan felsőbb-leányiskolás íze van.

- Felsőbb lehet, azért még nem kell, hogy leányiskolás legyen. Ha Kretzschmarhoz jársz, ilyen lesz. Régi barátunk, nem fogja rólunk lehúzni a nadrágot érte, te pedig alapot kapsz a légváraidhoz. Beszélni fogok vele.

Adrian szó szerint elmondta nekem ezt a beszélgetést az iskola udvarán. Ettől fogva hetenként kétszer órát vett Wendell Kretzschmartól.

8.

Az akkor még fiatal, harmincon inneni Wendell Kretzschmar német-amerikai szülőktől született Pennsylvania államban és otthon kapta zenei kiképzését. De már régen visszahúzta valami az óvilágba, ahonnan valamikor nagyszülei kivándoroltak és ahol magának és művészetének gyökerei voltak. Vándorélete során, melynek állomásai és tartózkodási helyei ritkán tartottak egy-két évnél tovább, hozzánk jött Kaisersaschernbe orgonistának - csak epizód volt ez, melyet más hasonlók előztek meg (mert előbb már a Birodalom és Svájc kis városi színházainál működött, mint karmester) és mely után továbbiak következtek. Zenekari darabok szerzőjeként is fellépett és előadatta egy »Márványszobor« című operáját, amelyet több színházban játszottak szép sikerrel.

A jelentéktelen külsejű, kisnövésű, kerek koponyájú, nyírott bajuszú ember, akinek nevetni szerető barna szeme hol révült, hol ugráló tekintetű volt, igazi nyereséget jelentett volna Kaisersaschern szellemi és kulturális életében, ha egyáltalában lett volna ilyen élet. Orgonajátéka tanult és kitűnő volt, de az ember egy keze ujján megszámolhatta volna azokat, akik a község tagjai közül méltányolni tudták. Mindazonáltal az ingyenes délutáni templomi hangversenyek, melyeken Michael Praetorius, Froberger, Buxtehude és természetesen Sebastian Bach orgonadarabjain kívül mindenféle furcsa és zsánerszerű szerzeményt adott elő a Händel és Haydn virágkora közötti időből, meglehetős tömeget vonzottak és én is rendszeresen meghallgattam őket. Teljes kudarcot vallottak viszont, legalább kívülről nézve, azok az előadások, melyeket a »Közjótékonysági Társaság« termében egy idényen át fáradhatatlanul tartott és magyarázatokkal kísért a zongorán, valamint krétaábrákkal az állótáblán. Sikerük elsősorban azért nem volt, mert a lakosságnak elvileg nem volt kedve előadásokat meghallgatni, másodszor pedig, mert tetejében tárgyai is kevéssé népszerűek, inkább szeszélyesek és távolesők voltak és harmadszor, mert dadogása meghallgatásukat izgalmas és kockázatos utazássá tette, részben aggasztó, részben nevetésre ingerlő volt és alkalmas arra, hogy a figyelmet egészen elterelje a szellemi tartalomtól és szorongóan feszült várakozássá változtassa a legközelebbi görcsös elakadásra.

Különösen súlyos és mintaszerűen kifejlett dadogás volt az övé - tragikus is, mert nagy, torlódó gondolatokban gazdag ember volt és szenvedélyes híve a beszéd útján való közlésnek. Kis hajója szakaszonként gyorsan és szökdécselve siklott is tova a vizeken, azzal a félelmetes könnyedséggel, amely a bajt szeretné eltagadni és elfeledtetni; de időről-időre óhatatlanul, mindenkitől joggal állandóan előrelátottan, eljött a szirtre futás pillanata és kínpadra feszítve, vörösre duzzadó arccal állott ott: akár, mert egy sziszegő hang gátolta, amelyet szélesre rántott szájjal, egy gőzt kibocsátó mozdony zaját utánozva tartott ki, vagy egy ajakhanggal való birkózás közben arca felfúvódott és ajkai rövid, hangtalan robbanások pukkanó sortüzét adták le, akár egyszerűen csak azért, mert lélegzésén hirtelen éktelenül akadozó rendetlenség vett erőt és tölcséralakú szájjal levegő után kapkodott, mint a szárazra került hal - igaz, nedves szemével nevetett hozzá, mintha ő maga derűs oldaláról fogná fel a dolgot, de ez nem mindenki számára volt vigasz és alapjában nem lehetett a közönségtől rossznéven venni, hogy kerülte ezeket a felolvasásokat, akkora egyöntetűséggel, hogy néha valóban csak egy féltucat hallgató élénkítette a nézőteret, tudniillik szüléimén, Adrian nagybátyján, a fiatal Cimabuen és mi kettőnkön kívül csak a felsőbb leányiskola néhány növendéke, akik az előadó gátlásai közben nem mulasztották cl a kuncogást.

Ez kész lett volna arra, hogy a terem és világítás költségeit, melyeket a beléptidíjak korántsem fedeztek, saját zsebéből fizesse ki, de apám és Nikolaus Leverkühn elintézték az elnökségnél, hogy a hiányt a társaság fedezze, helyesebben, mondjon le a teremdíjról azzal a megokolással, hogy az előadások művelődési szempontból fontosak és a köz hasznára szolgálnak. Ez barátságos kedvezmény volt, mert a közhasznúságról vitatkozni lehetett volna, már csak azért is, mert a közönség elmaradt, ami azonban, mint mondtam, részben a választott tárgyak túlságos szakszerűségére is visszavezethető volt. Wendell Kretzschmar annak az elvnek hódolt, amelyet ismételten hallottunk először az angol nyelven formálódott szájából, hogy nem a mások érdeklődése a fontos, hanem a magunké, tehát az, hogy felkeltsük az érdeklődést, ami csak akkor történhetik meg, akkor azonban biztosan meg is történik, ha az ember maga a legalaposabban érdeklődik valami iránt és így, mikor arról beszél, minden bizonnyal bele fog vonni másokat is ebbe az érdeklődésbe, átplántálja rájuk s ily módon egy addig nem is létezett, nem is sejtett érdeklődést kreál, ami sokkal kifizetődőbb, mint egy már fennállónak kedvezni.

Nagyon sajnálatos volt, hogy közönségünk alig adott neki alkalmat elmélete kipróbálására. Nálunk keveseknél, akik lábainál ültünk az öreg terem tátongó ürességében a számozott székeken, tökéletesen bevált, mert olyan dolgokkal kötött le bennünket, amelyekről sohasem hittük volna, hogy ennyire felkelthetnék figyelmünket, és a végén még borzasztó dadogása is csak buzgalma izgatóan érdekfeszítő kifejezésének hatott. Gyakran mindnyájan vigasztalóan integettünk felé, ha bekövetkezett a baj, és az urak közül egyik-másik néha még megnyugtatóan és biztatóan oda is szólt, hogy »Úgy, úgy«, »Jó, jó« vagy »No, sebaj«. Aztán derűsen bocsánatkérő mosollyal feloldódott a bénulás és egy darabig megint csaknem biztonságos folyékonysággal ment tovább a dolog.

Hogy miről beszélt? Nos, Kretzschmar képes volt egy egész órát annak a kérdésnek szentelni, hogy miért nem írt Beethoven az opus 111 zongoraszonátához harmadik tételt - és a tárgy kétségtelenül érdemes a megvilágításra. De gondolja csak el valaki, hogy a plakátot felragasztják a »Közjótékonysági« házán, közzéteszik a kaisersascherni Vasutas Újságban, aztán mondja meg, milyen mértékben kelthette fel az általános kíváncsiságot. Az emberek egyszerűen nem akarták tudni, miért van az opus 111-nek csak két tétele. Nekünk, akik elmentünk az előadásra, természetesen nagy gazdagodást jelentett az este, jóllehet a szóban forgó szonátáról mindaddig semmit sem tudtunk. De hát az előadáson megismertük és pedig nagyon pontosan, mert Kretzschmar a rendelkezésére álló igen silány pianínón (zongorát nem engedélyeztek neki) kiválóan, ha kongó hangon is, bemutatta nekünk, közben pedig nagyon behatóan boncolgatta lelki tartalmát, leírva az életkörülményeket is, melyek között - két másikkal együtt - megíródott, és kausztikus elmésséggel emlékezve meg a mester saját kijelentéséről, hogy miért mondott le itt egy harmadik, az elsőnek megfelelő tételről. Famulusának ugyanis idevágó kérdésére azt felelte, hogy nem ért rá, így hát inkább kissé hosszabbra nyújtotta a másodikat. Nem ért rá 1 És hozzá még ezt »hidegvérrel« mondta. A kérdezőnek ebben a válaszban rejlő lebecsülését nyilván nem vették észre, de a kérdés jogossá tette. És most az előadó Beethoven állapotát írta le az 1820-as év körül, mikor feltartóztathatatlan sorvadásban szenvedő hallása egyre jobban pangott és kitűnt már, hogy többé nem képes saját művei előadásait vezényelni.

Elmondta nekünk, hogyan terjedt el egyre jobban a hír, hogy a nagynevű szerző végkép kiírta magát, alkotóereje kimerült és mivel nagyobb munkára képtelen, az öreg Haydnhoz hasonlóan már csak skót dalok feljegyzésével foglalkozik, mert néhány év óta már nem került a piacra jelentősebb mű, amelyen az ő neve állott volna. Közben azonban a mester ősz utóján Mödlingből, ahol a nyarat töltötte, visszatért Bécsbe, leült és együltében, jóformán fel sem nézve a kottapapírról, leírta három zongora-szerzeményét és ezt pártfogójának, Brunswick grófnak értésére is adta, hogy megnyugtassa őt elmeállapota felől. Kretzschmar ezután a c-moll szonátáról beszélt, melyet, igaz, nem könnyű megérteni, mint kerek és lelkileg elrendezett művet s a korabeli kritikának és barátoknak kemény esztétikai dió is volt. Aminthogy, mondotta, ezek a barátok és bámulok a csodált mestert egyszerűen képtelenek voltak követni a csúcson túl, amelyre érett korában emelte a klasszikus szimfóniát, a zongoraszonátát, a vonósnégyest, és az utolsó korszak műveinek megjelenésekor nehéz szívvel a bomlás, az önmagától való eltávolodás, a már nem otthonosba és biztonságosba való kisiklás folyamata, szóval egy plus ultra előtt állottak, amelyben már nem tudtak egyebet- látni, mint már azelőtt is megvolt hajlamok elfajulását, a töprengés és spekuláció végletét, az aprólékosság és zenei lelkiismeretesség túltengését - néha olyan egyszerű tárgyra alkalmazva, mint amilyen a szonátánk második részét alkotó roppant variációs tétel arietta-témája. Igen, ahogyan ennek a tételnek száz sorson, a ritmikus kontrasztok száz világán átmenő témája önmagán túlnő és végül is szédítő magasságokban vész el, amelyeket földöntúlinak lehetett nevezni vagy elvontnak - éppúgy nőtt túl Beethoven művészvolta is önmagán: a hagyomány lakható vidékeiről a riadtan utánanéző emberi szemek előtt a már teljességgel csak személyes szférába emelkedett fel - egy abszolútságában fájdalmasan izolált, hallásának elhalása miatt még az érzéki világtól is izolált Én, magányos fejedelme egy szellem világnak, amelyből már csak idegenszerű borzongás hatolt el még a legkészségesebb kor-társakhoz is és melynek elrémítő üzeneteiben már csak pillanatokra, csak kivételesen tudtak eligazodni.

Eddig helyes, mondta Kretzschmar, másfelől azonban csak feltételesen és elégtelen módon igaz. Mert a merő személyiség eszméjével a korlátlan szubjektivitás és radikális harmonikus kifejező akarat eszméjét szoktuk összekapcsolni, ellentétben a polifonikus objektivitással (kifejezést adott annak az óhajának, hogy véssük jól eszünkbe ezt a különbséget: harmonikus alanyiság, polifonikus tárgyiasság) - és ez az egyenlet, ez az ellentét itt, mint a mester késői műveinél általában, semmiképpen sem helytálló. Az igazság az, hogy Beethoven pályája közepén sokkal szubjektívebb, hogy ne mondjuk, sokkal »egyénibb« volt, mint a végén; akkoriban sokkal inkább azon volt, hogy a személyes kifejezés minden konvencionálist, formaságot és sallangot, amilyennel tele van a zene, felemésszen, beleolvasszon a szubjektív dinamikába. A késői Beethoven viszonya a konvencióhoz, mondjuk az öt utolsó zongora-szonátában, a formanyelv minden egyszerisége, sőt irtózatos nagysága ellenére egészen más, sokkal engedékenyebb és lágyabb. Az alanyiságtól érintetlenül, megmásítatlanul, a konvenció a későbbi művekben gyakrabban lép fel, olyan csupaszságban vagy, azt lehetne mondani, felfuvalkodottsággal, el-éntelenedéssel, amely viszont megint borzadályosabban és fenségesebben hat minden személyes merészségnél. Ezekben az alkotásokban, mondta az előadó, az alanyiság és a konvenció új kapcsolatba lép egymással, olyan kapcsolatba, melyet a halál szab meg.

Ennél a szónál Kretzschmar hevesen dadogni kezdett; a kezdő hangon fennakadva, nyelve úgyszólván gépfegyvertüzelést végzett ínyén, miközben állkapcsa és álla vele vacogott, míg csak nyugvópontot nem találtak abban a magánhangzóban, amelyből a mondanivaló kitalálható volt. De mikor a szót felismerték, mintha mégsem lett volna arra alkalmas, hogy kivegyék a szájából és mint máskor gyakran tették, joviálisán és segítségre készen odakiáltsák neki. Ezt most ő maga akarta létrehozni és meg is tette. Ahol a nagyság és a halál társul, jelentette ki, ott a konvencióhoz hajló tárgyiasság áll elő, amely fenségében maga mögött hagyja a legúrhatnámabb szubjektivizmust, mert benne a csak-személyes, amely pedig már maga is egy tetőpontjára emelt tradíció túlhaladása, még egyszer túlnő önmagán, amennyiben nagyságosán és kísértetiesen belép a mítosz, a kollektívum világába.

Nem kérdezte, hogy megértjük-e, és mi sem tettük fel magunknak ezt a kérdést. Ha véleménye szerint csak az volt a fő, hogy halljuk, mi teljesen osztoztunk a nézetében. Az elmondottak megvilágításában kell, folytatta, szemügyre vennünk azt a művet, amelyről ezúttal elsősorban beszél, az opus 111. jelzésű szonátát. Aztán odaült a pianínóhoz és fejből eljátszotta nekünk az egész szerzeményt, az első tételt és a titáni második tételt, úgy, hogy közben állandóan belekiabálta kommentárjait saját játékába és, hogy kellően figyelmessé tegyen bennünket a vonalvezetésre, közben demonstratív lelkesedéssel énekelt is, amiből mindből együtt egy részben magával ragadó, részben komikus és a kis hallgatóságtól ismételten derültséggel fogadott spektákulum lett. Mivel ugyanis nagyon kemény billentése volt és a fortéban igen hangosan játszott, ordítania kellett, hogy közbevetett magyarázatai félig-meddig hallhatók legyenek és kénytelen volt torkaszakadtából énekelni, hogy az előadottakat vokálisán is aláhúzza. Szájával utánozta azt, amit keze játszott. Bum, bum-vum, bum-srum, srum, kiabálta az első tétel dühösen felharsanó kezdő akcentusai közben és magas fejhangon énekelte a dallamos kedvességű részeket, amelyek a darab viharosan felkorbácsolt egét néha szinte gyöngéd sugarakkal világítják meg. Végre ölébe tette kezét, egy pillanatra megpihent és ezt mondta: Most jön. Aztán következett a variációs tétel, az adagio molto, semplice e cantabile.