A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Henry Oster, Dexter Ford: The Stableboy of Auschwitz, 2023

Fordította LUKÁCS ANDREA

Copyright © Henry Oster and Dexter Ford, 2022

First published in Germany in 2014 as The Kindness of the Hangman
by Higgins Bay Press. English edition first published in Great Britain
in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-01-3

Ezt a könyvet a szüleim, Hans Isidor Oster és Elisabeth Haas Oster, valamint a tizenkétmillió ártatlan áldozat emlékének ajánlom – köztük hatmillió zsidónak, másfél millió gyermeknek és a saját családom tizenhat tagjának –, akik a második világháborúban a német atrocitások következtében haltak meg.

Ezenkívül ajánlom még Ivar Segalowitznak, aki 1945-től kezdve – amikor a buchenwaldi koncentrációs táborban először ért össze a könyökünk a priccsen – a legjobb barátom volt 2014-ben bekövetkezett szomorú haláláig.

Amikor már nem volt semmi vesztenivalónk, megtaláltuk egymást.

Henry Oster

2014. július 31. Woodland Hills, Kalifornia

Bevezető

Ez a könyv dr. Henry Oster Beverly Hills-i optometrista rendelőjében kezdődött. Az egyik betege voltam, méghozzá egy meglehetősen idegesítő páciens.

Mihelyt elkészített számomra egy szemüveget – egyiket a másik után –, mindig találtam valamit, amibe beleköthettem. Ha egyetértettünk abban, hogy a jobb szememnél korrigálni kell a szemtengelyferdülést egy bizonyos szögben, mire kész lett a szemüveg, én már egy kicsit mást akartam. Végső elkeseredésében rám adott egy régi szemüvegkeretet – egy ősrégi, furcsa kinézetű, állítható szemüveget, amelyben úgy változtattam a lencséket és az elhelyezkedésüket, ahogy akartam.

Eleinte csak a páciense voltam, de hamar összebarátkoztunk. Mindennek érdekelt a működése, Henry pedig, a született tanár, lelkesen elmagyarázott nekem bármit. Egy-egy látogatás, amely más páciensnél tíz percig tartott volna, nálunk órákig elhúzódott. Mindenről beszélgettünk, miközben a személyzet megpróbálta türelemre bírni a többi ügyfelet.

Megjelentem néhányszor a Wilshire Boulevardon lévő Nibblers étterem földszintjén is, ahol Henry közismerten ebédelni szokott, és csatlakoztam a folyton változó összetételű barátok és páciensek csoportjához, akik feszült figyelemmel hallgatták őt. Henry huszonöt évvel volt idősebb nálam, de lenyűgözött az energiája és ragadós életöröme.

Henry minden egyes új napot úgy tekintett, mint egy váratlan ajándékot: elszántan próbálta kiélvezni minden percét, és másokat is erre buzdított. Nagyon szórakoztató volt vele lenni… még mindig az.

Egy nap, miközben kevés sikerrel próbált egy újabb kontaktlencsét találni számomra, észrevettem a bal alkarján egy kissé ferde, kékesfekete tetoválást.

B7648.

– Ezt hol szerezted, Henry? – kérdeztem.

Ez a könyv annak a története, hogyan került rá az a tetoválás. Valamint annak, hogyan maradt életben a felfoghatatlan esélyek ellenére, hogy elmesélje ezt a történetet, miután mindent elveszített, amit egy ember csak elveszíthet.

Dexter Ford
2014 júliusa, Manhattan Beach, Kalifornia

ELSŐ FEJEZET

Egy német kisfiú

Nagyon hosszú idővel ezelőtt ötéves német kisfiú voltam. Heinz Adolf Oster.

Kíváncsi, örökmozgó, bölcs kisgyerek fekete hajjal és kétszer annyi kíváncsisággal telve, mint a többiek, aki egy pillanatig sem tudott megülni a fenekén.

Az egyik legkorábbi emlékem az, amikor Kölnben, ebben a fenséges történelmi német városban, amely az otthonom volt, a fákkal szegélyezett járdán elindultam az apámmal szavazni az 1933-as német nemzeti választáson. Ezen a választáson került hatalomra Adolf Hitler és a nemzetiszocialista párt – a nácik – Németországban. Fogalmam sem volt róla, milyen fontos ez a nap vagy hová vezet majd ez a választás. Senki sem tudta, talán még maga Adolf Hitler sem. Az apámra azonban emlékszem – Hans Isidor Osterre. Megfogta a kezem, amikor kiléptünk a lakásból, és elsétáltunk a szavazókörbe az utcán.

Az apám magas volt, komoly, vékony és sokak által tisztelt. Az emberek megismerték az utcán, mosolyogtak, megemelték a kalapjukat, ha látták. A barátok leguggoltak, hogy üdvözöljenek engem, ezt a kisfiút, aki úgy volt felöltöztetve, mint egy kis lord. Emlékszem, apám folyton cigarettázott… Ettől nagyobbnak, érettebbnek és fontosabb embernek tűnt.

Ritka kiváltság volt, hogy csak mi ketten mentünk el valahová együtt. Apám néhány kisebb áruház igazgatója lévén rendszerint nagyon elfoglalt volt, ezért általában sokkal több időt töltöttem az édesanyámmal, mint vele.

Emlékszem, miután eljöttünk a szavazóhelyről, elvitt egy cukrászdába, és Schlagsahnét – édes tejszínhabot – ettünk, ami arra hasonlított, mint amikor manapság elmegy valaki fagyizni. Boldognak éreztem magam. Különleges nap volt ez számomra.

Egyke voltam. Anyámmal és apámmal éltem ebben a kozmopolita, elegáns városban Nyugat-Németországban. Köln régi, gótikus katedrálisáról, a dómról híres, amelynek két tornya és csipkeszerű homlokzata mintha kilométerekkel a város fölé magasodna.

Mi nem a katolikus dómba jártunk imádkozni, ám attól még jó német családnak számítottunk. Nem volt okunk úgy érezni, hogy kevésbé vagyunk németek, mint bárki más. Az apám a német hadsereg, a Wehrmacht veteránja volt. Harcolt a nagy háborúban – az első világháborúban – több millió más némettel együtt. Megsérült a harcokban, egy tüzérségi zárótűz közben megvágta az arcát egy repeszdarab. Bátorságáért érdemrenddel tüntették ki. Nem látta okát, miért ne harcolt volna a hazáját védve, akár helyes volt az a háború, akár nem. Úgy volt vele, mint bármely más jó német.

Az egyetlen különbséget csak az jelentette, hogy mi zsidó származásúak voltunk. Abban az időben ez még nem számított annyira. Én csupán abban vettem észre a különbséget magam és a többi német gyerek között, hogy a mi családunk zsinagógába ment minden péntek este, nem pedig templomba vasárnaponként. Ezenkívül német zsidó iskolába jártam, ahol héber nyelvet tanultunk, valamint a többi, szokásos tantárgyat. Nem tudatosult bennem, hogy mások lennénk, mint bármelyik másik német család… sem rosszabb, sem jobb értelemben.

Kényelmes, átlagos életet éltünk. Én csak egy nyughatatlan német kisgyerek voltam jó családi háttérrel egy nyüzsgő, német városban. Amikor azonban Hitler és a nácik hatalomra kerültek – körülbelül abban az időben, amikor már elég idős lettem ahhoz, hogy felfogjam, mi történik körülöttem –, minden alapjaiban megváltozott.

Az ötéves Heinz (Henry) Oster az apjával, Hans Isidor Osterrel a németországi Kölnben, 1933.

Fotó: Henry Oster archívuma

Az első alkalom, amikor azt éreztem, hogy valami baj van – az első élményem, hogy megkülönböztetnek, elkülönítenek és üldöznek –, 1934-ben történt, az első napomon az iskolában.

A többi gyerekhez hasonlóan én is nagyon féltem, és kicsit tartottam is az iskolától. Már hatéves voltam, és ekkor léptem ki először az ismeretlen világba elszakadva anyámtól és apámtól, akár készen álltam rá, akár nem.

A szüleim elkísértek az iskolába. Nagyon komolyan cipeltem magammal a kis bőr hátizsákomat, benne egy kis fekete táblát, rajta madzagon krétát és szivacsot, amivel letörölhettem. Térdig érő rövidnadrág volt rajtam, térdzokni és egy kis svájcisapka, ebből látszott, hogy elsős diák vagyok.

A többi gyerekhez hasonlóan nálam is volt egy nagy kartontölcsér, a szüleimtől kaptam. Úgy nézett ki, mint egy megafon vagy egy papírsüveg, és mindenféle finomságot rejtett a belseje – cukorkákat és kis játékokat. Németországban ez volt a szokás, így küldték iskolába a gyerekeket az első napon. Zuckertüte, vagyis „cukorsüveg”, így neveztük, ez segített kicsit, amikor beléptünk ebbe az ismeretlen, új világba. Nem nyithattuk ki napközben – piros celofán zárta le a tetejét, hogy ne nyúlhassunk a benne lévő finomságokhoz –, csak otthon, miután hazaértünk az iskolából. Egyfajta jutalom volt ez, valami, amit örömmel várhattunk. Az enyém majdnem akkora volt, mint én magam, vagy legalábbis úgy éreztem.

Mikor aznap délután kijöttünk az iskolából, kezünkben az imádott cukorsüveggel, ránk támadt egy csapat gyerek. A Hitlerjugend tagjai. Deutsches Jungvolk és Jungmädel. Zajos csőcselék volt. A járdán vártak ránk. Fiúk és lányok egyaránt, nem sokkal idősebbek nálunk. Mindannyian végtelenül büszkék voltak magukra náci cserkészfiú és cserkészlány öltözetükben.

Mi halálra rémültünk. Néhány osztálytársam sírva fakadt. Még gyerekek voltunk, alig hatévesek, ezek a kiabáló, náci fiatalok pedig ok nélkül ránk támadtak az első, izgulós tanítási nap után.

A szüleim és a többi zsidó kisgyerek szülei az iskola előtt vártak minket, hogy hazakísérjenek, de semmit sem tehettek, nem segíthettek nekünk. A Hitlerjugend vezetői – tizen-, huszonéves, kemény fiatalok – félrelökték őket.

Emlékszem, felnéztem, és rengeteg egyenruhát és dühös arcot láttam magam körül. Ezek a mérges gyerekek az egyforma, horogkeresztes nyakkendőjükkel hangosan kiabáltak és gúnyoltak minket. A fiúknak tőr volt a derékszíjukra akasztva. Még gyerekek voltak ők is, tíz-tizennégy évesek, de már mindannyiuknál kis, náci kések voltak.

A háttérben láttam a náci szervezőket, a Hitlerjugend-gyerekek büszke szüleit, ahogy karba tett kézzel állnak. Nyilvánvalóan élvezték a látványt, nézték, ahogy a gyerekeik móresre tanítják ezeket a zsidó kölyköket.

Kövekkel dobáltak minket, botokkal ütöttek. Végig kellett mennünk ezen a vesszőfutáson, hogy eljuthassunk a szüleinkhez és biztonságban legyünk.

A támadóink külön gondot fordítottak arra, hogy a Zuckertütéket is megtámadják. Botokkal csaptak le rájuk, kiütötték a kezünkből. Amikor az egyik elszakadt, szétszóródott belőle minden cukorka és játék a földre. Végül néhány városi rendőr jelent meg, nem feltétlenül nácik, ők akadályozták meg a támadást, és elég időt adtak nekem és a többi zsidó gyereknek, hogy odaérjünk a szüleinkhez.

Elisabeth Haas Oster és Heinz (Henry) Oster, 1928.

Fotó: Henry Oster archívuma

A hatéves Heinz (Henry) Oster. Köln, Németország, 1934.

Fotó: Henry Oster archívuma

Egyikünk sem sérült meg komolyabban… csak néhány karcolást és kisebb vágást szenvedtünk el, és itt-ott kibuggyant egy kis vér. De mindannyian megdöbbentünk.

Aznap reggel izgatottan, várakozással telve és kissé félve mentünk az iskolába, aggódtunk, hogyan fogunk teljesíteni az órákon. De mire elindultunk hazafelé, a világ sokkal sötétebb és sokkal veszélyesebb hely lett. Az életem örökre megváltozott.

Német gyerekeknek szóló náci propaganda.
Illusztráció egy 1936-os zsidóellenes, német gyerekeknek szóló képeskönyvből.
Rókának zöld mezőn, zsidónak, ha esküszik, ne higgy.
A könyv arra biztatta a német gyerekeket, hogy közösítsék ki a zsidó társaikat az iskolában. „Ki ezzel a zsidó népséggel!” olvasható a szövegben. A könyvet Elvira Bauer, egy tizennyolc éves német művészhallgató írta, és egy befolyásos náci, Julius Streicher jelentette meg.

Fotó:Illusztráció: Calvin College archívum

MÁSODIK FEJEZET

Egy vezért kereső nemzet

Hatéves kisgyerekként természetesen fogalmam sem volt róla, mi történik a politikában. Németország felbolydult. Elvesztette az első világháborút, a győztes országok pedig – elsősorban Franciaország és Anglia – háborús kártérítésre tartottak igényt, területeket csatoltak el, hatalmas pénzösszegeket követeltek, amellyel Németország nem rendelkezett.

Amerikához hasonlóan ez Németországban is az anyagi nehézség és a nagy gazdasági világválság időszaka volt. Az 1920-as években és az 1930-as évek elején rendkívül nagy volt a munkanélküliség. Több ezer rongyos ruhás ember rótta az utcákat, közülük sok harctéri idegsokkos és sebesült háborús veterán, akik csak panaszkodni, összeesküvéseket szőni és ármánykodni tudtak.

Az első világháború rémálom volt a katonák számára, bármelyik oldalon harcoltak. A lövészárok-háború borzalmas volt, több ezren haltak meg csak azért, hogy megnyerjenek – vagy elveszítsenek – néhány méternyi sarat és szögesdrótot. Betegségek pusztítottak minden hadseregben. Milliók haltak meg az ágyúk, a tankok, a mérgesgázok és a repülőgépekből, léghajókból ledobott bombák miatt. A túlélők maradandó károsodásokat szenvedtek, ahogyan a mai katonák is. Több millióan fizikailag sebesültek meg, és szinte mindenkinek megsérült a lelke.

Európa már soha többé nem lett ugyanolyan.

A német gazdaságot hatalmas infláció sújtotta: a pénz napról napra értéktelenedett el. Egy vekni kenyér egymillió márkába került – egy talicskányi szinte értéktelen papírpénzbe.

Amikor Hitler hatalomra került – az 1933-as választások után a kulisszák mögött ügyeskedett –, a német nép hajlandó volt követni bármilyen vezetőt, aki meg tudta győzni őket arról, hogy van kiút ebből, és Németország újra erős és gazdag lehet.

Hitler maga mögé állította ezeket a gyökértelen, munkanélküli embereket, a rengeteg egykori katonát és veteránt, és rendszert biztosított nekik, amelyben élhettek. Értelmet adott az életüknek. Csatlakoztak egy közösséghez, amelyben hihettek, bármennyire torz vagy embertelen volt is. Hitler bárkit képes volt meggyőzni, aki meghallgatta őt. Kiengedte a börtönökből a megrögzött bűnözőket, a műveletlen csavargókat és a társadalom legalját, és a náci ügy mellé állította őket. Elhitette velük, hogy részesei lehetnek valaminek, és újra naggyá teszik Németországot.

A németek szinte minden problémáért a zsidókat tették felelőssé.

A diktátorok és a vezetők gyakran azzal teremtik meg saját státuszukat és hatalmukat, hogy meggyőzik az embereket, hogy megtámadták őket. A támadó bármilyen csoport lehet, ha másképp néz ki, másképp cselekszik vagy másban hisz, mint ők.

Ez történik most a Közel-Keleten. Oroszországban és Darfurban. Ez történt Boszniában, Észak-Koreában és Szíriában is. Ugyanez volt Ruandában, ahol több millió embert tüzeltek fel a politikai vezetők, és így az eltérő népcsoportok legyilkolták egymást.

Ha valaki szeretné ezt a saját szemével is látni, csak hallgassa meg az amerikai televízióban a jobboldali véleményvezéreket. „Minden jó lenne” – mondogatják, „ha ők nem lennének”. Az „ők” pedig lehetnek bárkik. Feketék. Zsidók. Latinok. Írek. Olaszok. Muszlimok. Bevándorlók. Olyanok, akik egyetemre járnak. Olyanok, akik nem járnak egyetemre. Az elit tagjai. A segélyezettek. A homoszexuálisok. A szakszervezeti dolgozók. Sőt, akár még a nők is. Bárki „rajtunk” kívül.

Hermann Göring, a náci vezetés tagja és a német légierő, a Luftwaffe parancsnoka maga mondta egy beszédében a nürnbergi háborús bűnösök tárgyalásán 1946-ban:

…az embereket mindig könnyű a vezérek uralma alá hajtani… Csak annyit kell tenned, hogy elhiteted velük, hogy támadás alatt állnak, el kell ítélned a pacifistákat, amiért hiányzik belőlük a hazafiság és mert veszélyeztetik az országot. Ez minden országban éppúgy működik.

A zsidókkal szembeni gyanakvás és gyűlölet évszázadok óta jelen volt a történelemben, a huszadik század legelején pedig még erősebben volt érezhető.

Ahogy a világon mások is, például az elismert pilóta Charles Lindbergh, valamint az amerikai iparmágnás Henry Ford, Hitler is hitt abban, hogy a zsidók nemzetközi összeesküvést szerveznek. Úgy gondolta, hogy az Oroszországban hatalomra került kommunistákkal szövetkezve azt a célt tűzték ki maguk elé, hogy megszerzik a világ politikai és pénzügyi intézményeinek irányítását, és ezáltal világuralomra törnek. Abban is hitt, hogy egyes zsidók a kommunistákkal szövetkezve érték el, hogy Németország elveszítse az első világháborút, mert sztrájkokat, politikai felzúdulást, felkeléseket szítottak a háttérből. Ezt a mítoszt úgy nevezik, Dolchstoßlegende. Tőrdöféselmélet.

Ezt az elméletet német politikusok hangoztatták közvetlenül az első világháború utáni időszakban, hogy az emberek ne Németországot hibáztassák a vereségért. 1918-ban a német szövetségesek gyorsan megadták magukat, a hadseregnek elfogyott a pénze, az utánpótlása és a tartalékai, így néztek szembe az egyre erősebb francia, brit, belga és amerikai hadsereggel. A vereség elkerülhetetlen volt. A tőrdöféselmélet lehetővé tette, hogy sok német – köztük Hitler maga is, aki akkoriban háborús sebesült és meglehetősen fanatikus tizedes volt a német hadsereg – elhiggye, hogy Németországot valójában nem legyőzték, hanem belülről aláásták a háborús erőfeszítéseit. Az elkövetők pedig a zsidók és a kommunisták voltak.

Világszerte sok más nacionalistához hasonlóan Hitler is úgy gondolta, hogy a saját országának lakói – ebben az esetben Ausztria és Németország – a legnagyszerűbbek a világon.

Ez egy közismert hiedelem. Nem túl észszerű, de nagyon elterjedt. „Én igazán nagyszerű vagyok”, tartja ez az elmélet. „Mindenki más is ugyanilyen nagyszerű, aki hozzám hasonló.”

„Ami azt illeti, minél jobban hasonlítanak rám, annál nagyszerűbbek. Most pedig, hogy belegondolok, azok, akik nem olyanok, mint én, sokkal kevésbé nagyszerűek. Hogy is magyarázzam? Bizonyára alsóbbrendűek.”

Hitler abban az időben alakította ki ezt az ideológiát, amikor az eugenika – egy áltudomány, amely feltételezte, hogy minden emberi viselkedésnek genetikai alapjai vannak – egyre népszerűbbé vált a fehér tudósok és a világ vezetői körében. Számos országban, köztük Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban is az eugenika mozgalma úgy tartotta, hogy a kormányok felelőssége és joga megakadályozni az „alkalmatlanok” szaporodását.

A társadalmat „meg lehet tisztítani”, ha szükséges, akár erőszakkal is, azzal, hogy az „alkalmatlanoknak” nem engedélyezik a gyermeknemzést, mert ha az utódok életben maradnak, akkor nagy valószínűséggel azok is „alkalmatlanok” lesznek. Nem Hitler volt az egyetlen a világon, aki eljátszott a gondolattal, hogy ha megakadályoznák az „alsóbbrendű” embereket abban, hogy gyereket szüljenek – vagy még rosszabbat tennének velük –, nem szennyeznék be a társadalmat.

Ez viszont nem csupán a tudomány margóján jelentkező, szélsőséges, őrült gondolat volt. Az Egyesült Államokban ez volt a törvény. 1927-ben a Legfelsőbb Bíróság a Buck kontra Bell ügyben alkotmányosnak ítélte azt a virginiai szabályozást, amely engedélyezte az állami elmegyógyintézetekben tartott azon emberek sterilizációját – akaratuk ellenére is –, akiket „visszamaradottnak” ítéltek, jelentett ez bármit is.

Carrie Buckot, egy örökbefogadott, tizenhét éves lányt megerőszakolt és teherbe ejtett a nevelőanyja unokaöccse. Az örökbefogadó család, hogy elkerülje a hajadon lány szégyenteljes terhességét, állami elmegyógyintézetbe záratta Carrie-t, Virginia állam pedig kényszersterilizációt akart végrehajtani rajta.

A nyolc-egy arányban hozott többségi ítéletet Oliver Wendell Holmes Jr., az amerikai történelem egyik legnagyobb tiszteletnek örvendő bírója fogalmazta meg, és úgy hangzik, mintha Adolf Hitler náci manifesztumából, a Mein Kampfból idézett volna.

Valójában azonban részben az amerikai eugenika mozgalma ihlette.

Holmes bíró a következőket írta:

Nemegyszer láttuk már, hogy a közjólét az életük feláldozását kérte a legjobb polgáraitól. Furcsa lenne, ha nem kérhetne ennél sokkal csekélyebb áldozatot azoktól, akik már egyébként is elszívják az állam erejét. Az egész világnak jobb, ha a társadalomnak nem kell a bűncselekményeket elkövető degenerált vagy gyengeelméjű leszármazottak kivégzésére vagy lassú pusztulására várni, hanem eleve megakadályozhatja a nyilvánvalóan alkalmatlanok szaporodását. Az elv, amely támogatja a kötelező oltásokat, elég széles körű ahhoz, hogy beletartozzon a petevezeték elvágása is. Háromgenerációnyi gyengeelméjű épp elég.

Holmes bíró az ítéletében a „háromgenerációnyi gyengeelméjű” alatt Carrie Buckot, Carrie újszülött lányát, Viviant és Carrie anyját, Emmát értette.

A Legfelsőbb Bíróság döntésének eredményeként Carrie Buckot, valamint a testvérét, Dorist akaratuk ellenére sterilizálták. Legalább hatvanezer amerikai szenvedte el ugyanezt a sorsot hasonló rendelkezések értelmében. Ezekről a törvényekről modellezték később a náci Németország Erbgesundheitsgericht törvényét is, amelynek értelmében háromszázhetvenhatezer embert sterilizált a náci állam, köztük sok olyat is, akik csupán siketek vagy vakok voltak.

Németországban nemsokára már az is az „alkalmatlanságot” bizonyította, ha valaki cigány volt, homoszexuális… vagy zsidó. Egyre elterjedtebbé váltak a módszerek, amelyek megtisztították a német társadalmat az „alkalmatlan” elemektől.

1933 és 1939 között a nácik áttértek a sterilizálásról a gyilkosságra, százezrével ölték meg az „alkalmatlanokat”. Ez idő alatt az amerikai eugenika vezetői pártolták – sőt még anyagilag támogatták is – a német eugenika mozgalmát.

A Rockefeller Alapítvány – amely a mai napig az egyik legelismertebb amerikai humanitárius szervezet – egészen 1939-ig támogatta a nácik faji felsőbbrendűséget bizonyító kutatásait a Kaiser Wilhelm Antropológiai, Emberi Öröklődési és Eugenikai Intézetben. Még azután is, hogy nyilvánvalóvá vált, hogy ezt az áltudományt használták a zsidók és a német társadalom más, védtelen elemei ellen folytatott üldözés igazolására. Az egyik ilyen tudós, akinek a kutatását a Rockefeller Alapítvány finanszírozta, dr. Josef Mengele volt, akit kegyetlen kísérletei és az auschwitzi koncentrációs táborban betöltött szerepe miatt – ő volt az egyik, aki döntött, ki kerül gázkamrába –, később a „Halál Angyalának” neveztek.

Még jóval azelőtt, hogy az első zsidókat koncentrációs táborokban legyilkolták volna, a náci Németország 1939 és 1941 között folytatott Aktion T4 elnevezésű programja utasította a német és osztrák orvosokat, hogy halálos gyógyszerek, éheztetés vagy mérgesgáz felhasználásával gyilkoljanak meg 70.273 testi vagy szellemi fogyatékos embert. A program nem hivatalosan a háború egész időtartama alatt folytatódott, és 1945-re több mint kétszázezer ember halálát okozta.

És mi lett Carrie Buck sorsa? Amikor Carrie-t és a testvérét, Dorist ötvenhat évvel később egy újságíró meginterjúvolta, nyilvánvalóvá vált, hogy mindketten szellemileg teljesen épek. Carrie kislánya, Vivian, akinek a születése annyira felháborította a virginiai nemzetközösséget, valamint az amerikai Legfelsőbb Bíróság nyolc bíráját, második osztályban kitűnő bizonyítványt szerzett.

Adolf Hitler az Amerikai Egyesült Államok eugenika törvényét használta fel mintaként, és őszintén hitte, hogy minden más nép és minden más faj alsóbbrendű az övéhez képest. Különösen a kommunizmustól félt, és valós bizonyítékok nélkül hitte, hogy a zsidók a kommunizmus létrehozói, és így az legalább annyira az alsóbbrendű genetika végterméke, mint amennyire alsóbbrendű politikai mozgalom.

Bár az eredeti szovjet kommunista vezetők között jó néhány zsidó származású akadt – ami nem meglepő, ismerve az előző cári orosz kormány heves antiszemitizmusát –, Joszif Sztálin, Hitler hasonlóan kegyetlen párja a Szovjetunió vezetőjeként már jóval azelőtt megtisztította a kommunista pártot a zsidóktól, hogy Hitler hatalomra került volna az 1930-as években.

Hitler legnagyobb félelmének – hogy a zsidók és a kommunisták összeesküsznek, és átveszik az uralmat először csak Európa, majd végül az egész világ fölött – sohasem volt alapja.

A második világháborúban Hitler legnagyszabásúbb támadása és téves törekvése, amely végül az „ezeréves birodalom” bukását idézte elő, a Szovjetunió öngyilkos megtámadása volt. Ezt a törekvését alapvetően semmilyen valós bizonyíték nem támasztotta alá, csak a saját, elvakult zsidógyűlölete, bár a zsidók egyáltalán nem követték el azokat a bűnöket, amelyekkel Hitler és a nemzetiszocialista társai megvádolták őket.

Hitlerjugend-találkozó Berlinben, Németország, 1933.

Fotó: Amerikai Holokauszt Emlékmúzeum

1933-ban, a hatalomra kerülése utáni hónapban Hitler már létrehozta Dachaut, az első koncentrációs tábort München külvárosában, a náci forradalom helyszínén, és mindenkit bebörtönzött, akinek volt mersze szembeszállni vele.

Erős, látszólag legyőzhetetlen Németországot akart felépíteni, ezért tudta, hogy a társadalom legfiatalabb tagjaival kell kezdenie. Megszervezte a Hitlerjugendet és egyéb csoportokat, hogy minden nem zsidó, német kisgyerekbe belenevelje a saját őrült – de távolról sem szokatlan – világnézetét.

Mire ezek a gyerekek felnőttek, 1933-tól 1939-ig már egy egész országot felépített, amely a betanított eszmerendszernek szentelte magát. Egy olyan országot, amely kérdés nélkül követte őt. Egy olyan országot, amely kimondhatatlan és borzalmas dolgokat követett el később. Olyanokat, amelyeket el sem tudunk képzelni, hogy egy ember képes megtenni.

Felfoghatatlan volt.

Mégis megtörtént. Megtörtént a szomszédaimmal. A családommal. És velem.

A Haas család kirándulása, Köln, Németország, körülbelül 1924-ben. Elisabeth Haas, Henry Oster édesanyja középen ül, és az evezőlapátot fogja.

Fotó: Henry Oster archívuma

HARMADIK FEJEZET

A németországi zsidók

A történészek szerint a Németországban először letelepedő zsidók valószínűleg Rómából érkezett bevándorlók voltak. Németország első dokumentált zsidóközössége i. sz. 321-ben Köln városában élt.

Amely történetesen az én szülővárosom, így amikor Adolf Hitler (aki nem is Németországban született, hanem Ausztriában) és náci barátai úgy döntöttek, hogy a zsidók, mint én és a szüleim, nem méltók arra, hogy az „ő” Németországában éljenek, már több mint ezerhatszáz éve ott voltunk.

Európában évszázadok óta létezett a zsidóellenesség. A „gettó” szó az olasz borghetto vagyis „kis falu” szó rövidített változatából ered. A gettók a városok fallal elkerített részei voltak, ahol a zsidóknak a keresztényektől és a társadalom többi csoportjától távol kellett élniük. Először Velencében és Rómában vezették be, aztán később elterjedt más itáliai városokban is.

Az üldöztetés, más szóval pogrom, évszázadokon keresztül zajlott. Volt, hogy előtérbe került, volt, hogy háttérbe húzódott. A zsidókat időnként megtámadták, elkülönítették és rágalmazták. Máskor a helyzet megváltozott, és elfogadták őket az európai városokban.

A zsidókat már legalább ezer éve könnyű volt hibáztatni bármiért Európában és máshol is. Az első keresztes hadjáratok idején, 1096-tól kezdődően a német-római császárság keresztényeit felhatalmazták a nem hívők megtámadására és kiirtására. Egész német zsidó közösségeket mészároltak le. A muszlimok, akik semmivel sem voltak népszerűbbek a zsidóknál, messze éltek a Szentföldön. A zsidók azonban itt voltak a városban, elég közel ahhoz, hogy lemészárolhassák őket.

A tizennegyedik században a patkányok által terjesztett fekete halál miatt – amely a közép-európai városok lakosságának felét elpusztította – szintén a zsidókat hibáztatták. A szóbeszéd szerint a zsidók megmérgezték a keresztények kútjait, ez pedig szörnyű rémtettekre sarkallta a pánikba esett lakosságot, akik a zsidó közösségen álltak bosszút.

Mivel a zsidók gyakran elszigetelve éltek gettókba zárva, náluk nem nagyon terjedt el a pestis, ráadásul akkoriban a zsidóság higiéniai szintje magasabb volt mint a más kultúrájú népcsoportoké, így a zsidó közösségekben gyakran kevesebb megbetegedés történt. Ez gyanút keltett a keresztény lakosok körében, akik sok esetben azzal válaszoltak erre, hogy lemészárolták a zsidó közösségeket. Gyakran egész csoportokat gyújtottak fel az otthonaikkal és a zsinagógájukkal együtt.

1349-ben Köln teljes zsidó lakosságát kiirtották. Nagyon sok nőt, férfit és gyereket megvertek, lefejeztek, élve elégettek, kirabolták az otthonaikat, elkobozták a javaikat. 1351-re, csupán két évvel később már hatvan nagyobb német zsidó közösséget pusztítottak el, valamint százötven kisebb falut.

Bizonyos esetekben a zsidók saját maguk gyújtották fel a házaikat úgy, hogy még a családjuk is bent volt, mert nem akarták, hogy a felbőszült tömeg rángassa ki, gyújtsa fel vagy lincselje meg őket.

IV. Károly német-római császár rendeletbe foglalta, hogy ezen atrocitások eredményeként a zsidók tulajdonát elkobozhatják, így a helyi hatóságok még kevésbé próbálták megakadályozni a zsidók nagyfokú pusztítását.

Elvégre a názáreti Jézus is zsidó volt, akit a rómaiak üldöztek és meggyilkoltak.

Végül az 1860-as években a német zsidók – és a nem keresztény vallású németek – teljes jogú állampolgárok lettek a német törvények szerint. Közel ezerötszáz év elkülönítés és elnyomás után az Észak-német Szövetség 1869-es megalapításakor a zsidók végre ugyanolyan jogokat kaptak, mint bármely más német állampolgár.

Járhattunk német állami iskolákba és egyetemekre. Ügyvédek, sőt akár bírók is lehettek belőlünk. Részben a kereszténység egy régi nézetének köszönhetően a zsidók rendkívül sikeresek lettek egy olyan ágazatban, amely az évszázadok során a bankrendszerré fejlődött.

A mai muzulmánokhoz hasonlóan a korai keresztényeknek is tiltotta a hitük és a vezetőik, hogy kamatot számítsanak fel, ha más keresztényeknek adtak kölcsön pénzt. Ezzel szemben a zsidók szabadon kölcsönözhettek pénzt a keresztényeknek. Ennek eredményeként a zsidókat egyszerre keresték és gyalázták, mert a pénzkölcsönzés és a kamatfelszámítás miatt egyes zsidók gazdagabbak lettek, mint keresztény társaik.

Mivel mi, zsidók hiszünk a tanulás és az oktatás erejében, a német társadalom több területén is sikereket értünk el, például az üzleti világ, a jog és más foglalkozások terén. A német társadalom bizonyos fejletlen részein a zsidók sikerei féltékenységet, bigottságot és ellenszenvet szültek.

Az 1930-as évekre egyes üzleti vállalkozások hatalmas vállalatokká nőtték ki magukat, ahol joggal voltak vezető szerepben a zsidók. Ilyen volt a bankrendszer, a mozgóképipar, a tudomány, az orvostudomány és a jog. A német bírók nagy százaléka is zsidó volt.

A zsidók szem előtt lévő, a történelem során üldözött kisebbség tagjai voltak. A hatvanmillió német lakos mellett körülbelül hatszázezer zsidó élt Németországban, vagyis csupán a lakosság egy százalékát tettük ki, ezért úgy gondoltuk, azzal érhetjük el, hogy elfogadjanak és jobban toleráljanak minket, ha beolvadunk és asszimilálódunk a társadalomba, ha mi is hozzájárulunk valamivel a közösséghez, amelyben élünk. Miután engedélyezték nekünk, hogy egyetemre járjunk, megvalósítottuk ezt azzal, hogy képeztük magunkat, keményen dolgoztunk, és bizonyos szempontból inkább voltunk németek, mint zsidók. Ugyanakkor az, hogy a társadalom különböző területein ilyen sikereket értünk el, rendkívüli módon a figyelem középpontjába helyezett minket.

Az 1860-as évektől kezdve egészen az 1930-as évekig a legtöbb német zsidó nagymértékben beolvadt a német társadalom életébe. Hozzám hasonlóan szinte mindannyian anyanyelvükként beszélték a németet, nem úgy, mint Kelet-Európa más zsidóközösségében, ahol a jiddist. Sok zsidó egyáltalán nem is volt vallásos. A zsidók fontos szerepet játszottak a német társadalom, sőt a német katonaság életében is. Az első világháborúban több német zsidó harcolt az országért, mint bármely más politikai, vallási vagy etnikai csoport Németországban. Az első világháborúban körülbelül tizenkétezer német zsidó katona halt meg, sokak pedig, köztük az apám is, megsebesültek, és kitüntetést kaptak a hősiességükért.

Az a német tiszt, aki Adolf Hitler tizedesnek a vaskereszt első osztálya kitüntetést adományozta az első világháború alatt, Hugo Gutmann hadnagy volt. Történetesen zsidó.