DAN BROWN

A MEGTÉVESZTÉS FOKA

regény

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: Deception Point

Pocket Books, a division of Simon&Schuster, Inc.

Fordította: Mihály Árpád

Szerkesztő: Zsámboki Mária

Szakmailag ellenőrizte: Piróth Attila

Copyright©2001 by Dan Brown

Hungarian translation©Mihály Árpád, 2005

©GABO Kiadó, 2005

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-615-110-172-8

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet Jason Kaufmannak a kiváló útmutatásért és okos szerkesztői tanácsaiért; Blythe Brownnak fáradhatatlan kutatómunkájáért és kreatív ötleteiért; jó barátomnak, Jake Elwellnek a Wieser & Wiesernél; a National Security Archive-nak; a NASA Közönségkapcsolatok Osztályának; Stan Plantonnak, aki mint mindig, most is mindenhez értett; a Nemzetbiztonsági Hivatalnak; Martin O. Jeffries gleccserkutatónak; Brett Trotternek, Thomas D. Nadeau-nak és Jim Barringtonnak, ezeknek a kiváló elméknek. Köszönet továbbá Connie és Dick Brownnak, a U. S. Intelligence Policy Documentation Projectnek, Suzanne O’Neillnek, Margie Wachtelnek, Morey Stettnernek, Owen Kingnek, Alison McKinnellnek, Mary és Stephen Gormannek, dr. Karl Singernek, dr. Michael I. Latznak a Scripps Óceánkutató Intézetnél, Aprilnek a Micron Electronicsnél, Esther Sungnak, a Nemzeti Repüléstörténeti és Űrkutatási Múzeumnak, dr. Gene Allmendingernek, az utolérhetetlen Heide Lange-nak a Sanford J. Greenburger Associatesnél és John Pike-nak az Amerikai Tudósok Szövetségénél.

Megjegyzés

A Delta Force, a Nemzeti Felderítő Hivatal és az Űrhatár Alapítvány valódi szervezetek. A regényben szereplő összes technológia létezik.

Ha e felfedezés igazolást nyer, akkor a Világegyetemről szóló tudományos ismeretek egyik legelképesztőbbikének jutunk birtokába. Következményei az elképzelhető legdöbbenetesebbek és legmesszebb hatóak. Miközben legrégebbi kérdéseinkre ígér válaszokat, még alapvetőbbek feltételét teszi szükségessé.

– Bill Clinton elnök egy 1997. augusztus 7-én, az ALH84001 néven ismert felfedezést követően tartott sajtótájékoztatón.

1

A Capitol Hill szomszédságában álló Toulos étterem étlapján olyan politikailag kevéssé korrekt ételek találhatók, mint a szopós borjú vagy a lócarpaccio, melytől ironikus felhangot kap az a tény, hogy a washingtoni hatalmasok szívesen tartják ehelyütt munkareggelijüket. A Toulos ezen a reggelen is tele volt, evőeszközök csörömpölése, kávégépek sziszegése és mobiltelefonon folytatott társalgások olvadtak össze a megszokott kakofóniába.

A főpincér épp a reggeli Bloody Maryjébe kortyolt lopva, amikor a nő belépett. Begyakorolt mosollyal fordult hozzá.

– Jó reggelt – mondta. – Miben segíthetek?

Vonzó nő volt, a harmincas évei közepén járt, szürke, pliszés flanelnadrágot, konzervatív, lapos sarkú cipőt és csontszínű Laura Ashley-blúzt viselt. Egyenesen tartotta magát – az állát picit felszegte –, nem arrogánsan, de energikusan. Világosbarna haját a legnépszerűbb washingtoni frizurába rendezte – a „bemondónőbe” –, dúsan omlott alá a hajzuhatag, a válla fölött begöndörödött… elég hosszú volt ahhoz, hogy szexi legyen, de elég rövid, hogy az ember azt gyanítsa, viselője okosabb nála.

– Kicsit elkéstem – mondta a nő, természetes hangon. – Sexton szenátorral van találkozóm.

A főpincéren nem várt izgalom futott végig. Sedgewick Sexton szenátor. A szenátor törzsvendég volt, és jelenleg az egyik legismertebb ember az országban. Miután az előző héten tizenkét republikánus küldöttkongresszuson söpörte be az első helyet, gyakorlatilag biztosra lehetett venni, hogy ő lesz pártja elnökjelöltje. Sokak szerint a szenátor a következő ősszel kitűnő esélyekkel száll majd harcba a minden oldalról támadott elnökkel. Az utóbbi időben úgy tűnt, mintha Sexton arca lenne látható minden hetilap címoldalán, mintha az ő szlogenjével lenne kitapétázva egész Amerika: „Vége a költekezésnek! Tegyünk rendet!”

– Sexton szenátor a bokszában ül – mondta a főpincér. – Ön pedig?

– Rachel Sexton. A lánya.

Milyen buta vagyok, gondolta a pincér. Pedig egész nyilvánvaló volt a hasonlóság. A nőnek is olyan átható pillantása volt, mint a szenátornak, és ugyanolyan előkelően viselkedett – a kikezdhetetlen nemesség kifinomult magabiztosságával. A szenátor klasszikus charme-ja láthatóan nem veszett el a következő generáció számára sem, bár az az elegancia és alázat, amellyel Rachel Sexton viselte ezt az áldást, apjának is előnyére vált volna.

– Isten hozta, Ms. Sexton.

Miközben a főpincér végigkísérte a szenátor lányát a termen, úgy érezte, minden férfiszem rátapad, diszkréten vagy éppen minden diszkréció nélkül. Kevés nő járt a Toulosba, és még kevesebb olyan, aki úgy nézett volna ki, mint Rachel Sexton.

– Jó alakja van – suttogta az egyik vendég. – Sexton már talált magának egy új feleséget?

– Ez a lánya, te barom – felelte a társa.

Az első kuncogni kezdett.

– Sextont ismerve, valószínűleg még így is megdugná.

Amikor Rachel odaért apja asztalához, a szenátor éppen egy közelmúltbeli sikerét ecsetelte hangosan a mobiltelefonjába. Csak annyi időre nézett fel Rachelre, hogy megkopogtathassa Cartier-jét, jelezve, hogy a lánya elkésett.

Én is rég láttalak, gondolta Rachel.

Az apja első keresztneve Thomas volt, bár már régóta csak a középső nevét használta. Rachelnek az volt a gyanúja, hogy csupán az alliteráció kedvéért. Sedgewick Sexton szenátor. A férfi ezüsthajú, aranyszájú Homo politicus volt, akit a szappanoperák doktorainak jóképűségével áldott meg az ég, és ez szerepjátszó tehetségének fényében helyénvalónak is látszott.

– Rachel! – A szenátor becsukta a telefont, és felállt, hogy arcon csókolja a lányát.

– Szia, apa. – Rachel nem viszonozta a csókot.

– Kimerültnek tűnsz.

Kezdődik, gondolta Rachel.

– Megkaptam az üzeneted. Mi van?

– Nem hívhatom meg a lányomat reggelizni?

Rachel már rég megtanulta, hogy apja ritkán keresi a társaságát, hacsak nincs erre valami rejtett indoka.

Sexton ivott egy kortyot a kávéjából.

– Szóval, hogy vagy mindig?

– Sok a dolgom. Látom, jól megy a kampány.

– Jaj, ne beszéljünk a munkáról. – Sexton közelebb hajolt, lehalkította a hangját. – Mi van azzal a pasassal a Külügyminisztériumban, akivel összehoztalak?

Rachel kifújta a levegőt, és megállta, hogy az órájára nézzen. – Apa, tényleg nem volt még időm, hogy felhívjam. És jó lenne, ha nem próbálnál állandóan…

– Időt kell kerítened a fontos dolgokra, Rachel. Szeretet nélkül semmi másnak sincs értelme.

Egy sor lehetséges válasz jutott azonnal Rachel eszébe, de inkább a hallgatást választotta. Nem volt nehéz felnőttként viselkednie, ha apjával akadt dolga.

– Apa, látni akartál. Azt mondtad, fontos – jegyezte meg Rachel.

– Az is – felelte az apja, és figyelmesen nézte őt.

Rachel érezte, hogy a védvonalai lassan összeomlanak az apja tekintete alatt, és magában átkozta a férfi hatalmát. A szenátor tehetsége a szemében rejlett, és Rachel hajlott rá, hogy elhiggye, ez a tehetség még a Fehér Házba is bejuttatja. Ezek a szemek a kellő pillanatban könnyel teltek meg, hogy egy másodperc múlva kitisztuljanak, és egy szenvedélyes lélek tükreként ragyogjanak, a bizalom kötelékét ajánlva a velük szemben állónak. Az egész a bizalomról szól, mondta mindig az apja. A szenátor ugyan már több éve elvesztette Rachel bizalmát, de gyors ütemben nyerte el az országét.

– Van egy ajánlatom – mondta Sexton szenátor.

– Hadd találjam ki – válaszolta Rachel, és igyekezett megerősíteni a helyzetét. – Valami befolyásos elvált ember, aki fiatal feleséget keres?

– Ne áltasd magad, drágám. Már nem vagy olyan fiatal.

Rachel úgy érezte, összemegy, mint a legtöbbször, ha az apjával találkozott.

– Mentőövet akarok dobni neked – mondta a férfi.

– Nem tudok róla, hogy fuldokolnék.

– Te nem is. Az elnök fuldoklik. El kellene hagynod a hajót, mielőtt túl késő lesz.

– Nem beszéltük már meg ezt egyszer?

– Gondolj a jövődre, Rachel. Dolgozhatnál nekem.

– Remélem, nem ezért hívtál ide.

A szenátor nyugalmának mázán apró repedés támadt.

– Rachel, nem érted, hogy az, hogy neki dolgozol, rossz fényt vet rám? És a kampányomra.

Rachel felsóhajtott. Ezen már végigmentek egyszer az apjával.

– Apa, nem az elnöknek dolgozom. Nem is találkoztam még az elnökkel. Fairfaxben dolgozom, az isten szerelmére!

– A politika a látszatokról szól, Rachel. Úgy néz ki, mintha az elnöknek dolgoznál.

Rachel lassan kifújta a levegőt, igyekezett megőrizni az önuralmát.

– Nagyon keményen dolgoztam ezért az állásért, apa. Nem fogom otthagyni.

A szenátor szeme összeszűkült.

– Tudod, néha az önzésed…

– Sexton szenátor úr? – Egy újságíró tűnt elő meg a semmiből.

Sexton azonnal meglágyult. Rachel felnyögött, és kivett egy croissant-t a kosárból.

– Ralph Sneeden – mondta a riporter. – Washington Post. Feltehetek néhány kérdést?

A szenátor mosolyogva törölgette a száját a szalvétával.

– Részemről a szerencse, Ralph. Csak legyen gyors. Nem szeretném, ha kihűlne a kávém.

Az újságíró felnevetett.

– Természetesen. – Előhúzott és bekapcsolt egy minidiktafont.

– Szenátor úr, a televíziós kampányában olyan törvényeket sürget, melyek ugyanazon a munkahelyen egyenlő fizetést biztosítanának mindkét nemnek… illetve adókedvezményeket a friss családosoknak. Mondana valamit az elképzelés indokairól?

– Persze. Egyszerűen rajongok az erős nőkért és az erős családokért.

Rachel kis híján megfulladt a félrenyelt croissant-tól.

– Ami a családokat illeti – folytatta a riporter –, ön sokat beszél az oktatásról. Nagy vitát kiváltó költségvetési megszorításokat javasolt, hogy több pénz jusson az iskoláknak.

– Meggyőződésem, hogy a jövőnk a gyermekeink.

Rachel nem akarta elhinni, hogy az apja odáig süllyedt, hogy popszámokat idézzen.

– És végül – mondta az újságíró –, ön hatalmasat lépett előre a népszerűségi statisztikákban az elmúlt hetekben. Az elnöknek van aggódnivalója. Mit gondol erről a sikerről?

– Azt gondolom, hogy ennek a bizalomhoz van köze. Az amerikaiak kezdik belátni, hogy az elnökre nem bízhatók rá azok a nehéz döntések, amelyek előtt az ország áll. A kormányzat féktelen költekezése egyre mélyebb adósságba taszítja az országot, az amerikaiak pedig lassan rájönnek, hogy véget kell vetnünk a költekezésnek, és rendet kell tennünk végre.

Rachel számára a megváltást apja retorikájától a táskájában megszólaló személyhívó jelentette. Az éles elektronikus zaj más körülmények közt kellemetlen lett volna, ám most szinte zene volt a fülének.

A szenátor méltatlankodva meredt rá, amiért félbeszakították.

Rachel előhalászta a táskájából a személyhívót, és beütött öt számot, bizonyítandó, hogy valóban ő tartja a kezében a készüléket. A sípolás abbamaradt, az LCD pedig villogni kezdett. Tizenöt másodperc múlva kódolt üzenetet fog kapni.

Sneeden a szenátorra vigyorgott.

– A lánya láthatóan elfoglalt ember. Jó dolog látni, hogy mégis találnak időt rá, hogy együtt reggelizzenek.

– Mint mondtam, első a család.

Sneeden bólintott, majd megkeményedett a pillantása.

– Megkérdezhetem, hogy ön és a lánya hogyan egyeztetik össze a szembenálló érdekeiket?

– Szembenálló? – Sexton szenátor ártatlan értetlenséggel hajtotta oldalra a fejét. – Mire gondol?

Rachel felpillantott, grimaszolva nézte apja mutatványát. Tudta jól, mire megy ki az egész. Rohadt újságírók, gondolta. Minden másodikat a pártok fizetik. A riporter kérdését a szakma grépfrútnak hívta: egy látszólag kemény kérdés, amely valójában előre megírt szívesség a szenátornak – magas labda, amelyet bárhova leüthet, miközben egy sor dolgot tisztába tehet.

– Nos… – köhécselt az újságíró, és úgy tett, mint akinek kínos feltennie a kérdést. – Arra gondolok, hogy a lánya az ön ellenfelének dolgozik.

Sexton kacagni kezdett, azonnal hatástalanítva a kérdést.

– Először is, Ralph, az elnök és én nem vagyunk ellenfelek. Mindketten hazafiak vagyunk, és mindössze arról van szó, hogy más elképzeléseink vannak arról, miként lehetne az országot, amelyet szeretünk, működtetni.

A riporter ragyogott. Megvolt az alcím.

– És másodszor?

– Másodszor, a lányomat nem az elnök alkalmazza, hanem a hírszerzés. Jelentéseket állít össze a Fehér Ház számára. Elég alacsony beosztás. – Elhallgatott, és Rachelre pillantott. – Sőt még csak nem is találkoztál az elnökkel, ugye, drágám?

Rachel izzó szemekkel meredt rá.

Megszólalt a csipogó, Rachel pedig az LCD-n megjelenő üzenetre pillantott.

– AZNAL JELZEN NFH IGNÁL. –

Gyorsan lefordította magában a rövidített szöveget, és elfintorodott. Váratlan üzenet volt, és szinte biztos, hogy rosszat jelent. De legalább van mire hivatkoznia, hogy távozhasson.

– Uraim – mondta. – A szívem szakad meg, de el kell mennem. Várnak a munkahelyemen.

– Ms. Sexton – szólalt meg gyorsan az újságíró –, mielőtt elmegy, tudná esetleg kommentálni azokat a pletykákat, melyek szerint ön kezdeményezte ezt a találkozót, hogy megvitassák annak lehetőségét, hogy otthagyja jelenlegi állását, és az apja választási kampányában dolgozzon?

Rachel úgy érezte magát, mint akit forró kávéval öntöttek arcon. Teljesen felkészületlenül érte a kérdés. Apjára pillantott, és gúnyos mosolyából megértette, hogy a kérdés meg volt beszélve. Legszívesebben átmászott volna az asztalon, hogy beledöfjön egy villát.

A riporter az arcába nyomta a diktafont.

– Miss Sexton?

Rachel az újságíró szemébe nézett.

– Ralph, vagy ki a franc maga, figyeljen jól: nem áll szándékomban otthagyni az állásomat, hogy Sexton szenátornak dolgozzam, és ha bármi ennek ellentmondót közöl le, cipőkanálra lesz szüksége, hogy kiszedje ezt a magnót a seggéből.

A riporter szeme elkerekedett. Kikapcsolta a diktafont, elnyomott egy vigyort.

– Köszönöm mindkettejüknek. – Azzal eltűnt.

Rachel azonnal megbánta a kirohanást. Apja vérmérsékletét örökölte, és ezt gyűlölte magában.

Bravó, Rachel. Gratulálok.

Apja rosszallóan meredt rá.

– Tanulhatnál egy kis önuralmat.

Rachel elkezdte összeszedni a dolgait.

– Vége a találkozónak.

A szenátor azonban láthatóan amúgy is végzett vele. Elővette a mobilját, hogy telefonáljon.

– Szia, édesem. Majd valamikor ugorj be az irodába. És házasodj már meg, az isten szerelmére. Harminchárom éves vagy.

– Harmincnégy – csattant fel Rachel. – A titkárnőd küldött is képeslapot.

Sexton szomorúan csettintett. – Harmincnégy. Már majdnem vénlány. Tudod, harmincnégy éves koromra én már…

– Elvetted anyát és megdugtad a szomszédasszonyt? – Hangosabbra sikeredett, mint ahogyan Rachel szerette volna, a hangja ott kongott a rosszkor támadt csendben. A közeli asztaloknál ülők odanéztek.

Sexton szenátor tekintete egy szempillantás alatt megfagyott, két jégkristály fúródott Rachel szemébe.

– Vigyázzon magára, ifjú hölgy.

Rachel elindult az ajtó felé. Nem, maga vigyázzon magára, szenátor.

2

Három férfi ült csendben a viharálló ThermaTech sátorban. Jeges szél tépázta menedéküket, azzal fenyegetve, hogy leszakítja a cövekekről. Egyik férfit sem dúlta fel a vihar, mindnyájan éltek már át ennél sokkal fenyegetőbb helyzeteket.

A sátruk hófehér volt, egy sekély mélyedésben verték fel, hogy ne legyen szem előtt. Hírközlési eszközeik, járműveik és fegyvereik mind a legkorszerűbbek voltak. A csoport vezetőjének fedőneve Delta Egy volt. Izmos és ruganyos férfi, a szeme olyan vigasztalan, mint a táj, amelyen állomásoztak.

Delta Egy katonai kronométere élesen sípolt egyet. A hang tökéletesen egybecsengett a másik két férfi karórája által kibocsátott hanggal.

Eltelt egy újabb félóra.

Eljött az idő. Ismét.

Delta Egy elgondolkodva lépett ki a sötétbe, a tomboló szélbe. Infravörös látcsövével végigpásztázott a holdsütötte látóhatáron. Mint mindig, most is az építményre koncentrált. A kopár terepen emelkedő hatalmas és valószerűtlen épület ezer méterrel arrébb állt. Csapatával tíz napja figyelték, mióta felépült. Delta Egy teljesen biztos volt benne, hogy ami odabent van, az megváltoztatja majd a világot. A védelme már követelt emberéleteket.

Jelenleg semmi mozgás nem volt látható az építmény körül.

Az igazán érdekes azonban az volt, mi történik odabent.

Delta Egy visszament a sátorba, és azt mondta a másik két katonának:

– Ideje repülni egyet.

A két másik férfi bólintott. A magasabbik, Delta Kettő, felhajtotta egy laptop tetejét és bekapcsolta. Elhelyezkedett a képernyő előtt, kezét egy joysticken nyugtatta, majd aprót rántott rajta. Ezer méterrel odébb, az épület mélyén, egy szúnyogméretű kémrobot vette a jelet, és életre kelt.

3

Rachel Sexton még akkor is füstölgött magában, amikor fehér Integrájával már a leesburgi autópályán hajtott. A Falls Church-i dombokon csupasz juharfák meredeztek robusztusan a márciusi égbolt ropogósan tiszta háttere előtt, de a békés táj sem enyhítette Rachel dühét. A közelmúltbeli előretörés a népszerűségi listán megajándékozhatta volna az apját egy kis magabiztos jóindulattal, ám szemlátomást csak az önhittségét táplálta.

Álnoksága azért is fájt különösen Rachelnek, mert ő volt az egyetlen élő közeli rokona. Anyja három évvel azelőtt halt meg, a veszteség még mindig megforgatta a tőrt a szívében. Rachel egyetlen vigasza az volt, hogy a halál talán ironikus megváltást jelentett az anyjának, amikor megszabadította abból a vigasztalan helyzetből, amelyet a szenátorral való nyomorúságos házassága jelentett.

Ismét megszólalt a személyhívója, visszarángatva őt a jelenbe. Az üzenet ugyanaz volt.

– AZNAL JELZEN NFH IGNÁL. –

Azonnal jelentkezzen az NFH igazgatójánál. Felsóhajtott. Megyek már, az isten szerelmére!

Egyre növekvő bizonytalansággal hajtott le a megszokott kijáraton, fordult be a Magánút! feliratú bekötőútra, és állt meg a fegyveres őrbódé előtt. A Leesburg Pike 14225 olyan cím, amelyről csak nagyon kevesen tudnak az országban.

Amíg az őr a kocsiját ellenőrizte lehallgatóeszköz után kutatva, Rachel a park mélyén elterülő monstrumot bámulta. A százezer négyzetméteres komplexum méltóságteljesen terpeszkedett a Washington közeli, Virginia állambeli Fairfaxben található huszonnyolc hektáros erdős ingatlanon. A homlokzatot tükörüveg borította, amelyben megduplázódott az amúgy is lélegzetelállító számú műholdvevő tányér, antenna és radar.

Két perccel később Rachel már kiszállt a kocsijából, átvágott a tip-top kis téren, és ott állt a főbejárat előtt, amelyen faragott gránittábla hirdette, hogy:

NEMZETI FELDERÍTŐ HIVATAL

A golyóálló üvegből készült forgóajtó mellett álló két fegyveres tengerészgyalogos mereven előremeredt, amikor Rachel elment köztük. Ugyanaz volt az érzése, mint mindig, ha áthaladt ezen az ajtón… mintha egy alvó óriás gyomrába lépne.

A boltozatos előtérben Rachel inkább csak érezte, mint hallotta a körülötte mindenfelé folyó halk beszélgetéseket, mintha a szavak a fenti irodákból szűrődtek volna ki. Hatalmas mozaik hirdette az NFH irányelveit:

AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK HÍRSZERZÉSÉNEK VEZETŐ SZEREPÉÉRT A VILÁGON, BÉKÉBEN ÉS HÁBORÚBAN

A falakat nagy fotók borították – rakétakilövésekről, tengeralattjárók felavatásáról, lehallgatóberendezések üzembe helyezéséről –, olyan kiemelkedő eredmények dokumentumai, amelyeket csak e falak közt ünnepelhettek.

Mint mindig, Rachel most is úgy érezte, a külvilág problémái eltűnnek mögötte. Az árnyak világába lépett be. Olyan világba, ahová a problémák tehervonatok módjára gördültek be, és ahol a megoldásokat szinte egy pisszenés nélkül osztották ki.

Miközben az utolsó ellenőrzőpont felé tartott, Rachel azon töprengett, milyenfajta problémának köszönheti, hogy a személyhívója az elmúlt fél órában kétszer is megszólalt.

– Jó napot, Ms. Sexton – mosolygott rá az őr, amikor odaért az acélajtóhoz.

Rachel visszamosolygott rá, miközben az őr egy apró tampont nyújtott felé.

– Tudja, mi az eljárás – mondta.

Rachel elvette a légmentesen csomagolt tampont, és eltávolította a műanyag borítást. Aztán a szájába vette, mint egy hőmérőt. Két másodpercig tartotta a nyelve alatt. Aztán előrehajolt, és hagyta, hogy az őr kivegye. Az őr egy nyílásba helyezte a nedves tampont. A gépnek négy másodpercébe telt, hogy azonosítsa a Rachel nyálában lévő DNS-t. Ekkor egy monitor életre kelt, rajta Rachel fényképe és azonosítója jelent meg.

Az őr rákacsintott.

– Úgy néz ki, ön még mindig ön. – Kivette a használt tampont a gépből, és bedobta egy nyílásba, ahol az azonnal elégett. – A legjobbakat. – Megnyomott egy gombot, és a hatalmas acélajtó feltárult.

Ahogy Rachel egyre mélyebbre hatolt a forgalmas folyosók labirintusában, megdöbbenve tapasztalta, hogy még hat év után is megrettentik e tevékenység kolosszális méretei. Az ügynökségnek hat további bázisa volt, több mint tízezer alkalmazottja, és tízmilliárd dollárt meghaladó éves működési költségvetése.

Az NFH a legnagyobb titokban csúcsszínvonalú kémtechnikai arzenált épített ki és tartott fenn: az egész világon működő lehallgatórendszereket, kémműholdakat, távközlési eszközökbe épített titkos átjátszóchipeket; még egy globális tengeri felderítőhálózatuk is volt, a Klasszikus Varázsló, egy, a tengerfenéken elhelyezett, 1546 mikrofonból álló titkos hálózat, amellyel a bolygón lévő összes hajó mozgását nyomon lehetett követni.

Az NFH eszközei nemcsak az USA katonai konfliktusokban való győzedelmeskedéséhez járultak hozzá, hanem békeidőben is elláttak adatokkal olyan szervezeteket, mint a CIA, a Nemzetbiztonsági Hivatal és a Védelmi minisztérium, segítettek a terrorcselekmények megelőzésében és a környezetrombolás felderítésében, illetve adatokkal járultak hozzá ahhoz, hogy a politikusok számtalan kérdésben felkészült döntést hozhassanak.

Rachel „kivonatolóként” dolgozott itt. A kivonatolás, vagyis az adatok összegzése során bonyolult jelentéseket kellett elemezni, lényegüket pedig tömör, egyoldalas összegzésekbe foglalni. Rachelről kiderült, hogy ösztönös tehetsége van a feladathoz. Na ja, gondolta, hány éven át kellett apám dumája mögött felfedeznem az igazságot?!

Rachel az NFH vezető kivonatolója lett, a Fehér Ház hírszerzési összekötője. Az ő feladata volt átrostálni az NFH napi hírszerzési jelentéseit, és eldönteni, mi érdekes az elnök számára, majd egy oldalban összefoglalni ezeket a jelentéseket, és elküldeni az elnök nemzetbiztonsági tanácsadójának. Az NFH belső szlengje szerint Rachel Sexton „készterméket gyártott, és kiszolgálta az ügyfelet”.

Bár nehéz munka volt, és állandó túlórákkal járt, a posztot elismerésnek tekintette, valaminek, amivel bizonyíthatja függetlenségét az apjától. Sexton szenátor többször felajánlotta, hogy eltartja Rachelt, ha lemond erről az állásról, ám neki esze ágában sem volt anyagilag kiszolgáltatottja lenni egy olyan embernek, mint Sedgewick Sexton. Anyja volt rá a bizonyíték, mi történik, ha egy ilyen ember kezében túl sok kártya van.

Rachel személyhívójának hangját a márvánnyal borított folyosó még jobban felerősítette.

Már megint? Nem is vette a fáradságot, hogy megnézze az üzenetet.

Azon töprengett, mi az ördög mehet itt, miközben beszállt a liftbe, amely felrepítette a legfelső emeletre.

4

Az NFH igazgatóját átlagos külleműnek mondani is túlzás lett volna. William Pickering apró termetű volt, sápatag, az arca feledhető, a feje kopasz, a szeme pedig barna, mely, annak ellenére, hogy az ország legnagyobb titkaiba látott bele, olyan kifejező volt, mint két pocsolya. Ennek ellenére, azok számára, akikkel együtt dolgozott, Pickering toronymagas jelenség volt. Visszafogott személyiségéről és földhözragadt filozófiájáról legendák keringtek az NFH-ban. Csendes szorgalmának és egyszerű fekete öltönyökből álló ruhatárának köszönhette becenevét: a Kvéker. A Kvéker a briliáns stratéga és a hatékonyság megtestesülése volt; az ő világában a dolgok egyedülálló olajozottsággal zajlottak. A jelmondata az volt: „Tudd meg, mi az igazság. Cselekedj annak fényében.”

Amikor Rachel belépett az irodájába, az igazgató éppen telefonált. Rachel mindig meglepődött rajta: William Pickering egyáltalán nem úgy nézett ki, mint akinek elég hatalom van a kezében ahhoz, hogy bármikor felkeltse az elnököt.

Pickering letette a telefont, és beljebb invitálta Rachelt.

– Foglaljon helyet Sexton ügynök. – A hangja fémesen nyers volt.

– Köszönöm, uram – ült le Rachel.

Bár a legtöbben kényelmetlenül érezték magukat William Pickering nyers modorától, Rachel a kezdetektől szimpatikusnak találta őt. Ez a férfi tökéletes ellentéte volt az apjának… testileg jelentéktelen, a legkevésbé sem karizmatikus, és miközben önzetlen hazaszeretettel végezte dolgát, kerülte a reflektorfényt, amelyet apja olyannyira szeretett.

Pickering levette a szemüvegét, és Rachel szemébe nézett.

– Sexton ügynök, az elnök fél órája felhívott. Magával kapcsolatban.

Rachel mocorogni kezdett a helyén. Pickeringről tudni lehetett, hogy azonnal a tárgyra tér. Nem semmi felütés, gondolta.

– Remélem, nem valamelyik jelentésemmel van baj.

– Ellenkezőleg. Azt mondta, a Fehér Ház nagyon meg van elégedve a munkájával.

Rachel csendben kifújta a visszatartott levegőt.

– Akkor mit akart?

– Találkozni magával. Személyesen. Azonnal.

Rachel még nyugtalanabb lett.

– Személyesen találkozni velem? Milyen ügyben?

– Ez bizony marha jó kérdés. De az elnök nekem nem árulja el.

Rachel most már végképp nem értett semmit. Információkat visszatartani az NFH igazgatójától semmivel sem kisebb jelentőségű annál, mint vatikáni titkokat rejtegetni a pápa elől. A hírszerzők közt az a mondás járta, hogy ha William Pickering valamiről nem tud, az nem is történt meg.

Pickering felállt és az ablakhoz lépett.

– Arra kért, azonnal keressem meg magát és küldjem el hozzá.

– Most rögtön?

– Küldött járművet. Kint várakozik.

Rachel elkomorodott. Az elnök kérése már önmagában véve is nyugtalanító volt, őt mégis inkább Pickering arckifejezése aggasztotta.

– Önnek nyilvánvalóan fenntartásai vannak.

– Már hogy a pokolba ne lennének! – Pickering, tőle teljesen szokatlan módon, indulatba jött. – Az elnök időzítése annyira átlátszó, hogy az ember azt hinné, zöldfülűvel van dolga. Maga annak az embernek a lánya, aki jelenleg az ő választási ellenfele, erre személyes találkozót kezdeményez magával? Ezt a leghatározottabban helytelenítem. Az ön apja is egészen biztosan egyetértene velem.

Rachel tudta, hogy Pickeringnek igaza van – nem mintha egy pillanatig is érdekelte volna, mit gondol az apja.

– Kételkedik az elnök szándékaiban?

– Én arra tettem esküt, hogy a hírszerzés élén szolgáljam a mindenkori adminisztrációt, nem pedig arra, hogy megítéljem a Fehér Ház politikáját.

Jellegzetes Pickering-válasz, állapította meg magában Rachel. Az igazgató soha nem csinált titkot a politikusokról alkotott véleményéből, miszerint azok csupán átmeneti figurák, percemberek, akik gyorsan tovatűnnek arról a sakktábláról, ahol a hozzá hasonló „viharvert veteránok” az igazi játékosok, akik már elég régen vannak ott ahhoz, hogy a játék nagyobb összefüggéseit is megértsék. Pickering gyakran mondogatta, hogy két ciklus a Fehér Házban közel sem elég ahhoz, hogy valaki kiigazodjék a világpolitika dzsungelében.

– Lehet, hogy a kérés teljesen ártatlan – vetette fel Rachel abban a reményben, hogy az elnök nem folyamodik olcsó kampányfogásokhoz. – Talán valami kényes ügy anyagát kell kivonatolni.

– Semmi esetre sem akarom az érdemeit kisebbíteni, Sexton ügynök, de a Fehér Háznak nagyszámú jól képzett kivonatoló áll rendelkezésére. Amennyiben a Fehér Ház belső ügyéről lenne szó, az elnöknek biztosan több esze van annál, mintsem hogy pont magával lépjen kapcsolatba. Ha pedig nem ilyen ügyről van szó, akkor végképp ne kérjen el tőlem NFH-erőforrást anélkül, hogy elárulná, mire kell neki.

Pickering az alkalmazottjairól mindig csak mint „erőforrásról” beszélt, mely fordulatot sokan zavarba ejtően ridegnek találták.

– Az ön apja egyre nagyobb politikai lendületre tesz szert – folytatta Pickering. – Az utóbbi időben igencsak megerősödött. A Fehér Házban már egészen biztosan idegeskednek. – Felsóhajtott. – A politika ádáz küzdelem. Amikor az elnök titkos megbeszélésre hívja riválisának lányát, arra kell gondolnom, hogy más jár az eszében, mint a hírszerzési kivonatok.

Rachel enyhe borzongást érzett. Pickering sejtései rejtélyes módon mindig fején találták a szöget.

– Tehát attól tart, a Fehér Ház már éppen eléggé kétségbe esett ahhoz, hogy engem is bedobjon a politikai játszmába?

Pickering egy pillanatra eltűnődött.

– Ön nem csinál különösebb titkot abból, milyen viszonya van az apjával, és szemernyi kétségem sincs afelől, hogy a kettejük közt feszülő ellentétről az elnök kampánystábjában is tudnak. Mintha valami módon fel akarnák magát használni ellene.

– Rendelkezzenek velem! – rikkantotta Rachel félig viccelődve.

Pickering komor pillantást vetett rá.

– Hadd figyelmeztessem, Sexton ügynök. Ha úgy érzi, az apjával való gondjai megzavarják az ítélőképességét arra nézve, hogy miként viselkedjen az elnökkel, nyomatékosan javaslom, utasítsa vissza az elnök kérését.

– Utasítsam vissza? – kuncogott Rachel idegesen. – Az elnöknek nyilvánvalóan nem mondhatok nemet.

– Maga nem is – mondta az igazgató –, de én igen.

Szavai szinte mennydörögtek, Rachel eszébe juttatva a másik okot, amiért Pickering a Kvéker nevet kapta. Bár alacsony emberke volt, William Pickering képesnek bizonyult politikai földrengést okozni, ha át akartak nyúlni a feje fölött.

– Nyilvánvaló, miért aggaszt az egész – mondta Pickering. – Felelős vagyok és ki kell állnom a nekem dolgozó emberekért, és még a leghalványabb eshetőségét sem vagyok hajlandó szó nélkül eltűrni annak, hogy bármelyiküket is eszközként használják egy politikai játszmában.

– Mit javasol, mit tegyek?

Pickering felsóhajtott.

– Szerintem találkozzék vele. De semmilyen kötelezettséget ne vállaljon. Ha az elnök elárulja, mi a francot akar, hívjon fel. És ha az az érzésem támad, hogy politikai nyomásgyakorlásra akarja magát felhasználni, csak bízza rám, teszek róla, és egy pillanat alatt úgy szem elöl fogja téveszteni magát, mintha soha nem is találkoztak volna.

– Köszönöm, uram. – Rachel valami olyan védelmező aurát érzett meg az igazgatóban, amilyet korábban a saját apjában keresett. – Azt mondta, az elnök már küldött is autót értem?

– Majdnem. – Pickering összehúzta a szemöldökét, és kimutatott az ablakon.

Rachel bizonytalanul odalépett mellé, és abba az irányba nézett, amelybe Pickering kinyújtott ujja mutatott.

A kerek orrú MH-60G PaveHawk álló propellerrel várakozott a füvön. A világ egyik leggyorsabb helikopterén a Fehér Ház címere díszelgett. A mellette álló pilóta éppen az órájára pillantott.

Rachel hitetlenkedve fordult Pickeringhez.

– A Fehér Ház egy PaveHawkot küld, hogy a tizenöt mérföldre lévő Washington D. C.-be vigyen?

– Az elnök láthatólag azt reméli, hogy maga elámul, vagy megijed. – Pickering fürkésző pillantást vetett Rachelre. – Nem szeretném, ha bármelyik is sikerülne neki.

Rachel bólintott. Álmélkodott és meg volt ijedve.

Négy perccel később Rachel Sexton kilépett az NFH épületéből és bemászott a várakozó helikopterbe. Még be se kötötte magát, már fel is szálltak, és éles kanyarral húztak el a virginiai erdők felett. Rachel nézte az elmosódó fákat, és érezte, hogy erősebben ver a szíve. Még erősebben vert volna, ha tudja, hogy sohasem jut el ezen a helikopteren a Fehér Házba.

5

Jeges szél tépázta a ThermaTech-sátrat, de Delta Egy észre sem vette. Delta Hárommal együtt a társukat figyelte, aki egy sebész pontosságával mozgatta a kezében lévő joysticket. Az előttük lévő képernyő élőben mutatta a mikrobotra erősített tűhegynyi videokameráról érkező képeket.

A tökéletes felderítőeszköz, gondolta Delta Egy, akit mindig elbűvölt, amikor beüzemelték az apró gépet. Az utóbbi időben, a mikromechanika világában a tények mintha már maguk mögé utasították volna a képzeletet.

A mikro-elektromechanikai rendszerek a mikrobotok a high-tech felderítés legmodernebb eszközei voltak. Ezt hívták légy a falon technológiának.

Szó szerint.

Bár a mikroszkopikus, távirányítással működő robot sci-fibe illőnek hangzik, ilyeneket valójában már az 1990-es évek óta alkalmaznak. A Discovery magazin 1997. májusi számának címlapsztorijában légi és vízi modellek is szerepelnek. A mikroszkopikus tengeralattjárókat az emberi vérkeringésbe is be lehet injekciózni, mint a Fantasztikus űrutazás című filmben. Ezeket már modern orvosi berendezésekben is használják, hogy az orvosok távirányítással is képesek legyenek bejárni az érrendszert, élőben figyeljék az ottani történéseket, és vérrögöket tudjanak lokalizálni anélkül, hogy a szikéhez nyúlnának.

A repülni tudó mikrobot megépítése furcsamód még egyszerűbb volt. A Wright-fivérek óta ismertek azok az aerodinamikai megoldások, amelyekkel egy gép a levegőben tartható, így már csak a miniatürizálás maradt hátra. A NASA-nál a jövőbeli Mars-kutatásokra tervezett első, személyzet nélküli, távirányítással működtetett repülő mikrobotok még jó néhány centiméter hosszúak voltak, de a nanotechnológiában, a könnyű energiaelnyelő anyagok kifejlesztésében és a mikromechanikában elért eredményeknek köszönhetően a repülő mikrobot mára már valósággá vált.

Az igazi áttörés a biomimika területén történt, a jó öreg anyatermészet utánzásának tudományában. Kiderült, hogy a szitakötő ideális prototípusa lehet a fürge és hatékony mikrobotnak. A Delta Kettő által éppen irányított PH2 modell csupán egy centiméter hosszú volt, akkora, mint egy szúnyog; páratlan mozgékonyságát és hatékonyságát két pár átlátszó, ízületesen illeszkedő, szilíciumhártyás szárnyának köszönhette.

A mikrobotok területén az újabb áttörést az energia-utánpótlás megoldása jelentette. A mikrobot első prototípusai energiacellájukat csak úgy tudták feltölteni, ha közvetlenül egy erős fényforrás alatt lebegtek, ami nem tette őket alkalmassá kémkedésre vagy sötét terepen való bevetésre. Az újabb típusok számára azonban elég volt néhány centiméterre megközelíteni egy mágneses mezőt, hogy feltöltődjenek. Ami felettébb egyszerű, hiszen a modern civilizációban mágneses mezőket generálnak a mindenhol jelen lévő konnektorok, számítógép-monitorok, elektromos motorok, mobiltelefonok vagy hangfalak – úgyhogy a jelek szerint töltőállomásokból soha nem lesz hiány. A célponthoz eljuttatott mikrobot majdnem korlátlan ideig képes hang- és képanyagot közvetíteni. A Delta Egység PH2-ese is már több mint egy hete közvetített mindenféle probléma nélkül.

A repülő mikrobot jelenleg hangtalanul lebegett az építmény központi termének mozdulatlan levegőjében, mint egy rovar valami hatalmas istállóban, magasan az ott dolgozó gyanútlan technikusok és a mindenféle tudományterületről összesereglett szakértők és tudósok feje fölött körözve. Ahogy a PH2 repdesett, Delta Egy két, beszélgetésbe merült ismerős arcot pillantott meg. Beszédes célpontok. Szólt Delta Kettőnek, hogy ereszkedjenek lejjebb hallgatózni.

Delta Kettő bekapcsolta a robot hangérzékelőit, beállította a parabolikus hangerősítőket és csökkentette a robot repülési magasságát, egészen addig, amíg az már csak alig három méterre lebegett a két tudós feje fölött. A jel gyenge volt, de a beszéd kivehető.

– Még mindig alig tudom elhinni – mondta éppen az egyik tudós. Hangjának izgatottsága azóta nem csökkent, hogy negyvennyolc órával ezelőtt megérkezett.

Beszélgetőtársa láthatólag osztozott izgatottságában.

– Gondoltad volna valaha is… hogy megéled?

– Soha – válaszolta a másik tudós, aki valósággal sugárzott az örömtől.

– Az egész egy csodálatos álom.

Delta Egy eleget hallott. Odabent láthatólag minden a tervek szerint haladt. Delta Kettő arrébb vezérelte a mikrobotot a beszélgetéstől, és visszairányította rejtekhelyére. Amint az aprócska műszert egy generátor hengere mellé állította, a PH2 elektromos cellái azonnal megkezdték a feltöltést, készülve a következő bevetésre.

6

Rachel Sexton gondolatai elkalandoztak a reggel bizarr eseményei között, miközben az őt szállító PaveHawk helikopter a reggeli égboltot szelte; és csak akkor vette észre, amikor már a Chesapeak-öböl felett repültek, hogy teljesen rossz irányba tartanak. A zavarodottság első rohama után azonnal elfogta a reszketés.

– Hé! – kiáltott a pilótának. – Mit csinál? – A rotorok majdnem teljesen elnyomták a hangját. – Magának a Fehér Házba kellene vinnie!

A pilóta a fejét rázta.

– Bocsánat, de az elnök ma reggel nem a Fehér Házban van.

Rachel igyekezett felidézni, vajon Pickering név szerint említette-e a Fehér Házat, vagy csak ő gondolt automatikusan arra.

– De akkor hol van az elnök?

– Máshol fognak találkozni.

Tényleg?

– És hol?

– Már nincs messze.

– Nem ezt kérdeztem.

– Még tizenhat mérföld.

Rachel dühösen nézett rá. A fickónak politikusnak kéne mennie.

– Maga egy golyó elöl is olyan ügyesen tér ki, mint a válaszadás elöl?

A pilóta nem felelt.

A helikopter alig hét perc alatt átrepült a Chesapeak-öböl felett. Amikor újból feltűnt a szárazföld, a pilóta északnak kanyarodott, végigrepült egy keskeny félsziget partvonala mentén, ahol Rachel egy sor felszállópályát és katonai jellegű épületet pillantott meg. A pilóta lejjebb ereszkedett, és Rachel már tudta, hol van. Ha a hat rakétakilövő és a feketére mázolt rakétatorony nem lett volna elég, az egyik épület tetejére hatalmas betűkkel a következő két szó volt festve:

WALLOPS-SZIGET.

A Wallops-sziget volt a NASA egyik legrégebbi kilövőhelye, az a nyilvánosságtól távol lévő bázis, melyet még mindig használtak műholdak indításához és kísérleti repülőgépek teszteléséhez.

Az elnök a Wallopson van? Ennek valahogy nem volt semmi értelme.

A pilóta a félsziget hosszában egymás után elterülő három felszállópálya irányába kormányozta a helikoptert, és megkezdte a leszállást a központi pálya túlsó vége felé.

Lassítottak.

– Az elnök az irodájában várja.

Rachel ránézett, azon tűnődve, vajon nem csak viccel-e.

– Az Amerikai Egyesült Államok elnökének irodája van a Wallopson?

A pilóta halálosan komolynak tűnt.

– Az Egyesült Államok elnökének az irodája ott van, ahol neki tetszik, hölgyem.

A felszállópálya túlsó végére mutatott. Amint Rachel megpillantotta a távolban hirtelen előtűnő hatalmas alakzatot, majdnem elállt a szívverése. Az átalakított 747-es törzsének halványkék színét már háromszáz méterről is felismerte.

– Ott vár, a fedélzeten…?

– Igen, hölgyem. A második otthona

Rachel a kint látható hatalmas repülőgépre függesztette a tekintetét, melynek katonai rejtjelezéses neve VC-25-A, de amelyet az egész világ más néven ismert: Air Force One.

– Úgy látszik, az újabbikban fogadja – mondta a pilóta, a gép hátsó vezérsíkján látható számokra mutatva.

Rachel kábultan bólintott. Amerikában csak kevesen tudták, hogy tulajdonképpen két Air Force One létezik – két darab azonos, különlegesen kialakított 747-200-B típusú gép, melyek közül az egyik a 28 000-es, a másik a 29 000-es számot viselte. Mindkettő utazósebessége 970 kilométer/óra volt, és mivel mindkettőt úgy alakították át, hogy repülés közben is fel lehessen őket tankolni, elvileg korlátlan ideig tartózkodhattak a levegőben, és bárhova el lehetett velük repülni.

Miközben a PaveHawk földet ért az elnök gépe mellett, Rachel megértette, miért utaltak az Air Force One-ra a „hordozható hazai pálya előnyeként”. A gép tényleg félelmetes látványt nyújtott.

Amikor az elnök külföldre repült, hogy államfőkkel találkozzék, biztonsági okokból gyakran kérte, hogy a találkozóra a repülőtéren, a saját gépén kerüljön sor. Bár ennek egyik oka valószínűleg tényleg a biztonság volt, az is cél lehetett, hogy egyszerű megfélemlítéssel az elnök már eleve előnyhöz jusson a tárgyalás során. Egy látogatás az Air Force One-on sokkal nagyobb hatású volt bármilyen, a Fehér Házban tett látogatásnál. A géptörzsön kétméteres betűk harsogták: AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK. A brit kormány egyik női minisztere egyszer azzal vádolta meg Richard Nixon elnököt, hogy „a férfiasságával jóformán arcul csapta”, amikor meghívta magához az Air Force One fedélzetére, amiért a legénység később viccből el is nevezte a gépet Phallo-Gate-nek.

– Ms. Sexton? – A titkosszolgálat egyik embere tűnt fel a helikopter mellett, és kinyitotta Rachelnek az ajtót. – Az elnök már várja.

Rachel kiszállt a helikopterből, és végignézett a domború géptestbe vezető meredek lépcsősoron. Egyenest bele a repülő hímvesszőbe. Valakitől azt hallotta, hogy a repülő „Ovális Iroda” alapterülete több mint 370 négyzetméter, melyben négy különálló hálószoba, egy sor hálóhelyiség a huszonhat főnyi legénység számára, és két, akár ötven személy ellátására is alkalmas konyha kapott helyet.

Miközben felfelé igyekezett a lépcsőn, Rachel a sarkában érezte az őt befelé tessékelő titkosszolgálatost. Odafent a repülőgép ajtaja már nyitva volt, mint valami apró sérülés egy hatalmas, ezüstös óriásbálna oldalán. Ahogy az elfüggönyözött bejárathoz közeledett, érezte, egyre inkább inába száll a bátorság.

Nyugi, Rachel. Hisz ez csak egy repülőgép.

A bejáratnál a titkosszolgálat embere udvariasan karon fogta, és egy meglepően szűk folyosóba vezette. Jobbra fordultak, és néhány lépést követően egy tágas, fényűző kabinban találták magukat, mely Rachelnek rögtön ismerős volt a fényképekről.

– Itt várjon, kérem – mondta a titkosszolgálat embere, majd eltűnt.

Rachel egyedül álldogált az Air Force One híres, faberakásos elülső kabinjában. Ez a helyiség szolgált találkozókra, előkelő vendégek fogadására, és a fedélzetre első alkalommal látogatók beijesztésére. A szoba és vastag, cserszínű szőnyegborítása a gép teljes szélességét elfoglalta. A bútorok makulátlanok voltak – szattyánbőr fotelok az ovális tárgyalóasztal körül, fényesre csiszolt sárgaréz állólámpák az európai hangulatú pamlag mellett, és egy kézi metszésű pohárkészlet a mahagóni bárpulton.

A Boeing tervezői valószínűleg nagy gondot fordítottak arra, hogy a fogadószoba az utasokban a rend és a nyugalom érzetét keltse. Ezen a reggelen azonban Rachel Sextont aligha lehetett nyugodtnak mondani. Egyedül arra tudott gondolni, hány és hány nagyhatalom vezető politikusai jártak már ebben a szobában, és vajon hány, a világ sorsát meghatározó döntés született itt.

A szobában minden a hatalmat árasztotta magából, az enyhe, finom pipadohányillattól kezdve a mindenütt megtalálható elnöki pecsétig. A karmai közt nyilat és olajágat tartó sas mindenütt látható volt: mint díszpárnahímzés, gravírozás a pezsgősvödör oldalán, sőt még a pulton, a parafa poháralátétekre is rá volt nyomtatva. Rachel fel is emelte az egyik alátétet, és alaposabban szemügyre vette.

– Csak most jöttünk, és máris szuvenírt gyűjtünk? – hallott maga mögül egy mély hangot.

Ijedten perdült meg, és közben elejtette a poháralátétet. Félszegen letérdelt, hogy felemelje. Miközben megfogta a földön heverő alátétet, felnézett, és az Amerikai Egyesült Államok elnökének derülten mosolygó ábrázatát pillantotta meg.

– Nem vagyok király, Ms. Sexton. Igazán semmi szükség rá, hogy térdet hajtson előttem.

7

Sedgewick Sexton szenátor élvezte, hogy hatalmas limuzinja elzárja őt a külvilágtól, miközben Washington reggeli forgalmán át az irodája felé kígyózik. Vele szemben huszonnégy éves személyi asszisztense, Gabrielle Ashe ült, és az aznapi programját olvasta fel neki. Sexton alig figyelt oda.

Imádom Washingtont, gondolta, miközben asszisztensnőjének a kasmírpulóver alatt felsejlő tökéletes alakját csodálta. A hatalom mindennél jobb afrodiziákum… rajokban vonzza az ilyen nőket a fővárosba.

Gabrielle New York-i volt, az egyik legjobb egyetemre járt, és arról álmodozott, hogy egy nap majd ő is szenátor lesz. Össze is fog jönni neki, gondolta Sexton. A lány fantasztikus külsővel rendelkezett, és az esze úgy vágott, mint a borotva. Mindenekfelett pedig tisztában volt a játékszabályokkal.

Gabrielle Ashe fekete volt, de arcának színezete inkább valami mély fahéjszínre vagy mahagónira emlékeztetett, és Sexton tudta, hogy ez pontosan az a kellemesen köztes szín, melyet még a legtelivérebb fehérek is el tudnak fogadni anélkül, hogy úgy éreznék, a családi birtokot kótyavetyélik el. Sexton a haverjai előtt Gabrielle-t csak úgy jellemezte, hogy úgy néz ki, mint Halle Berry, de olyan aggyal és olyan ambíciókkal rendelkezik, mint Hilary Clinton, bár időnként úgy érezte, még ezzel is keveset mondott.

Gabrielle óriási szerepet játszott Sexton választási kampányában, amióta három hónappal ezelőtt kinevezte személyi kampányasszisztensének. És mindennek a tetejében teljesen ingyen dolgozott. Napi tizenhat óra munkáért cserébe nem kapott mást, mint hogy egy tapasztalt öreg róka mellett élesben sajátíthatja el a politika csínját-bínját.

Na persze, nézett rá Sexton kéjesen, a munkán kívül egyéb dolgokra is rá tudtam venni. Miután kinevezte, Gabrielle-t egy késő esti „orientációs megbeszélésre” hívta az irodájába. Ahogy azt előre gondolta, lenyűgözött ifjú asszisztense mindent megtett, hogy a kedvében járhasson. Az évtizedek során elsajátított lassú türelmességgel Sexton működésbe hozta varázserejét… Gabrielle-ben bizalmat ébresztett, kivetkőztette őt gátlásaiból, miközben gyötrelmes önuralmat mutatott. Majd még ott, az irodában elcsábította.

Sextonnak kétsége sem volt afelől, hogy ez volt az ifjú hölgy életének legörömtelibb szexuális tapasztalata, másnapra Gabrielle mégis megbánta meggondolatlanságát. Zavartan felajánlotta lemondását. Sexton azonban nem fogadta el. Így Gabrielle maradt, de ambícióinak ára alaposan felment. Azóta szigorúan csak munkakapcsolat volt köztük.

Gabrielle duzzadt ajkai még mindig mozogtak.

– …nem lenne jó, ha bizonytalannak tűnne a ma délutáni CNN-es vitában. Még nem tudjuk, a Fehér Ház kit küld vitapartnernek. Szüksége lesz ezekre a jegyzetekre, legépeltem. – Azzal egy dossziét nyújtott át a szenátornak.

Sexton átvette a dossziét, miközben élvezettel szagolta Gabrielle parfümjét, mely összekeveredett az exkluzív bőrülések illatával.

– Nem is figyel arra, amit mondok – jegyezte meg a lány.

– Már hogyne figyelnék – vigyorgott Sexton. – Ne törődjön ezzel a CNN-vitával. Legrosszabb esetben a Fehér Ház valami harmadrangú gyakorló kampányszóvivőt küld, hogy azt higgyék, én is kisfiú vagyok. Legjobb esetben pedig egy nagyhalat, akit megsütök és megeszem ebédre.

Gabrielle a homlokát ráncolta.

– Rendben. Mindenesetre a jegyzetek között talál egy listát a legnagyobb valószínűséggel előforduló kellemetlen témákról.

– Na persze, a szokásos ügyek.

– Van egy új is. A melegek rossz néven vehették a Larry King tegnap esti műsorában tett megjegyzéseit.

Sexton vállat vont, alig figyelt oda.

– Ja. Az azonos neműek közti házasság ügye.

Gabrielle rosszallóan nézett rá.

– Rendesen odamondogatott.

Házasság azonos neműek között, gondolta Sexton. Ha rajtam múlna, a buziknak még csak szavazati joguk se lenne.

– Na jó, egy kicsit visszaveszek a tempóból.

– Rendben. Mostanában túl sok kényes témát piszkált meg. Ne legyen elbizakodott. A közvélemény egy pillanat alatt megváltozhat. Egyre inkább nyerésben van. Használja ki a helyzetet, nem kell teljes erőbedobással játszani. Elég, ha elpasszolgatja a labdát.

– Van valami újság a Fehér Házból?

Gabrielle arcán vidám értetlenség jelent meg.

– Továbbra is teljes a csönd. Az ellenfele hivatalosan is láthatatlan embert játszik.

Sexton hitetlenkedve fogadta az utóbbi hetek számára szerencsés fordulatát. Hónapokon át folytatott nagyszabású kampánykörútja után az elnök egy héttel ezelőtt hirtelen bezárkózott az Ovális Irodába, és azóta senki sem látta, és nem is hallottak róla. Mintha képtelen lenne szembenézni Sexton szavazótáborának ugrásszerű növekedésével.

Gabrielle fél kézzel beletúrt egyenesre vasalt hajába.

– Értesüléseim szerint a Fehér Ház kampánystábjánál is éppoly tanácstalanok, mint mi vagyunk. Az elnök semmiféle magyarázatot nem ad az eltűnésére, így aztán őrjöngenek is odabent.

– Van valami elmélete? – kérdezte Sexton.

Gabrielle ránézett tudós szemüvege fölött.

– Ami azt illeti, ma reggel érdekes fülest kaptam a Fehér Házból.

Sexton felismerte azt a bizonyos tekintetet a szemében. Gabrielle-nek ismét valami belső információt sikerült megcsípnie. Sexton néha eltűnődött, kampánytitokért cserébe Gabrielle nem vendégeskedett-e egy-egy autó hátsó ülésén, hogy orális örömökben részesítse az elnök valamelyik asszisztensét. Sexton nem bánta, amennyiben továbbra is érkeznek a hírek…

– Az a pletyka járja – mondta hangját lehalkítva a titkárnő –, hogy az elnök furcsa viselkedése a múlt héten a NASA igazgatójának rendkívüli, négyszemközt tartott beszámolója után kezdődött. Az elnök szinte kábulatban jött ki a találkozóról. Azonnal lemondta az összes programját, és azóta állandó kapcsolatban van a NASA-val.

Ez persze tetszett Sextonnak.

– Lehet, hogy újabb rossz hírek érkeztek a NASA-tól?

– Logikus lenne – mondta Gabrielle bizakodva. – Bár elég súlyos dolognak kell lennie, hogy az elnök otthagyjon emiatt csapot-papot.

Sexton elgondolkodott. Akármi légyen is ez a NASA-ügy, egészen biztos, hogy valami kellemetlen dolog. Máskülönben már rég jól arcon törölt volna vele. A NASA költségvetése ügyében Sexton nemrég indított erős offenzívát az elnök ellen. Az űrkutatási hivatal az utóbbi időben sorozatosan kudarcba fulladó akciói és csillagászati mérvű többletkiadásai miatt abban a kétes dicsőségben részesült, hogy – bár ezt így nem mondta ki – Sexton vesszőparipájává vált mint a kormány túlköltekezésének és szakszerűtlenségének ékes példája. Be kellett vallania, elég kevés az olyan politikus, aki a NASA, az amerikai öntudat egyik szimbóluma elleni támadással szeretne szavazatokat nyerni, de Sexton olyan fegyverrel rendelkezett, amilyennel kevés más politikus. Úgy hívták: Gabrielle Ashe. És az ő csalhatatlan ösztönei.

Az eszes fiatal lány néhány hónappal korábban hívta fel magára Sexton figyelmét, amikor még mint koordinátor dolgozott a szenátor washingtoni kampányirodájában. Írt egy feljegyzést, melyben a közvélemény-kutatások szerint az elnökjelöltek között meglehetősen hátul kullogó és a kormányzati túlköltekezés erőteljes bírálatával süket fülekre találó Sexton számára radikálisan új kampánytémát javasolt. Eszerint a szenátornak kritizálnia kellene a NASA hatalmas túlköltekezését, és a Fehér Házból érkező állandó pénzügyi szubvenciókat, hiszen ezek mindennél ékesszólóbban mutatják, hogy Herney elnök alatt felelőtlen pazarlás folyik.

„A NASA rengetegbe kerül az amerikaiaknak – írta Gabrielle, érveinek számviteli adatok, pénzügyi balsikerek és állami tőkeinjekciók listaszerű felsorolásával adva nyomatékot. – A választóknak erről az egészről fogalmuk sincs. Egész biztosan megdöbbennének. Szerintem csináljon a NASA-ból politikai ügyet.”

Sexton felsóhajtott a lány naivitásán.

– Ja, egyúttal pedig azért is szálljak ringbe, hogy baseballmeccseken többet ne énekeljék a nemzeti himnuszt.

Az ezt követő hetekben Gabrielle továbbra is a NASA-ról gyűjtött információkat, és továbbította őket Sextonnak. Minél többet olvasta a szenátor ezeket, annál inkább ráébredt, hogy van abban valami, amit Gabrielle mond. A NASA még a többi állami szervhez képest is rettenetes pénztemető volt, költséges, eredménytelen, ráadásul az utóbbi években erősen inkompetens is.

Egy délután Sexton élő rádióadásban arról beszélt, mit gondol az oktatásról. Vendéglátója arról faggatta, miből fedezné az állami iskolák általa ígért felújítását. Ekkor Sexton elhatározta, hogy egy félig viccelődő válasszal leteszteli Gabrielle NASA-elméletét.

– Hogy honnan venném a pénzt az oktatásra? – kérdezte. – Mondjuk, megfelezném az űrprogramot. Gondolom, ha a NASA évi tizenötmilliárdot költhet az űrben, én is költhetek hét és fél milliárdot a kölykökre itt a Földön.

A közvetítőfülkében Sexton kampánymenedzsereinek a lélegzete is elállt az óvatlan kiszólás hallatán, hiszen egész kampányok fulladtak már kudarcba a NASA-ra tett legkisebb megjegyzés miatt. A rádióállomás telefonvonalai azonnal felforrósodtak. Sexton kampánymenedzserei lekushadtak: az űrpárti hazafiak már odafenn köröznek, hogy bármelyik pillanatban lecsapjanak.

Ekkor valami teljesen váratlan dolog történt.

– Évi tizenötmilliárd? – kérdezte döbbent hangon az első betelefonáló. – Nem milliót akart mondani? Milliárd? Azt állítja, hogy a fiam iskolájában a matekórán azért van dugig a terem, mert a sulinak nem telik több tanárra, miközben a NASA évi tizenötmilliárd dollárt költ holmi csillagközi por fényképezésére?

– Öööö… Így van – mondta Sexton óvatosan.

– De hisz ez abszurdum! Hatalmában áll az elnöknek tennie valamit ez ellen?

– Természetesen – felelte Sexton növekvő önbizalommal. – Az elnöknek jogában áll megvétóznia bármilyen kormányzati szerv előirányzott költségvetési részesedését, amennyiben úgy ítéli meg, hogy az túlköltekezéssel járna.

– Akkor magára fogok szavazni, Sexton szenátor. Tizenötmilliárd az űrkutatásra, a gyerekeinknek meg nincs tanáruk! Felháborító! Sok szerencsét, uram! Remélem, sikerrel jár.

Rögtön érkezett egy újabb hívás.

– Szenátor úr, nemrég olvastam, hogy a NASA Nemzetközi Űrállomás projektje már igencsak túlköltekezett, és az elnök sürgős tőkeinjekciókat fontolgat azért, hogy ne álljon le.

Sexton valósággal vérszemet kapott.

– Így igaz! – Elmagyarázta, hogy az űrállomás vegyes vállalkozásként indult, melynek költségein tizenkét ország osztozott. Az építkezési munkálatok megkezdése után azonban a költségvetés csillagászati magasságokba emelkedett, s így több ország is méltatlankodva kilépett. Az elnök azonban ahelyett, hogy ejtette volna a projektet, inkább a teljes fennmaradó költség átvállalása mellett döntött. – A Nemzetközi Űrállomással járó költségeink – jelentette ki Sexton –, döbbenetes módon az eredetileg erre a célra szánt nyolcmilliárdról százmilliárd dollárra emelkedtek!

A telefonáló hangjából érződött a felháborodás.

– És az elnök mi a fenének nem ejti a dolgot?!

Sexton legszívesebben megölelte volna.

– Ez bizony jó kérdés. Az űrállomás alkatrészeinek egyharmadát már sajnos Föld körüli pályára állították, amit az elnök az önök adójából fedezett, így ha ejtené a projektet, azzal elismerné, hogy az önök pénzéből sok milliárd dollárt egyszerűen kidobott az ablakon.

Egyre több telefonhívás érkezett. Az amerikaiak kezdtek rájönni, hogy a NASA csak extra, nem kötelező része a nemzetnek.

Bár néhány megátalkodott NASA-hívő szívbemarkoló tirádákat zengett az emberi tudásvágyról, a műsor végére mindenki egyetértett abban, hogy Sexton kampánya egy csodafegyverre, magára a Szent Grálra akadt, amennyiben egy eddig érintetlen, ellentmondásos, a választók elevenére tapintó ügyet feszegetett.

A következő hetekben Sexton öt kulcsfontosságú elnökjelölő gyűlésen mért vereséget ellenfeleire. Gabrielle Ashe-t kinevezte személyi kampányasszisztensének, és a legnagyobb elismeréssel nyilatkozott munkájáról, melynek segítségével sikerült a NASA-kérdést a választók szeme elé tárni. Ezzel egyébként két legyet is ütött egy csapásra, hiszen egy fiatal, színes bőrű nőt indított el a politikai karrier útján, így elülhettek azok a vádak, melyek szerint rá leginkább rasszisták és hímsoviniszták szavaznak.

Most, a limuzinban ülve, Sexton érezte, hogy Gabrielle ismét bizonyított. Az elnök és a NASA igazgatója között egy héttel korábban lezajlott megbeszélésről szóló információ arról tanúskodott, hogy a NASA-nál további bajok fortyogtak – talán egy újabb ország vonta ki pénzét az űrállomásprojektből.

Miközben a limuzin a George Washington-emlékmű mellett haladt el, Sexton szenátor úgy érezte, a sors kiválasztottja.

8

Annak ellenére, hogy a világon a legnagyobb hatalommal járó hivatalt töltötte be, Zachary Herney elnök átlagos testmagasságú férfi volt, kissé vézna, vállai keskenyek. Arca szeplős volt, bifokális szemüveget viselt, fekete haja már ritkult. Jelentéktelen külseje ellentmondott annak az uralkodóknak kijáró szeretetnek, melyet az őt ismerőkből kiváltott. Az a mondás járta, hogy ha egyszer találkoztál Zach Herney-vel, a világ végére is elmennél a kedvéért.

– Nagyon örülök, hogy el tudott jönni – mondta Herney elnök, miközben kezet fogott Rachellel. Kézfogása meleg és őszinte volt.

Rachelnek gombóc volt a torkában.

– Magától… értetődik, elnök úr. Megtiszteltetés, hogy itt lehetek…

Az elnök megnyugtatóan rámosolygott, s Rachel megérezte, milyen is a legendás Herney-féle nyájas modor. Az elnök arckifejezése olyan nyugodt volt és könnyed, hogy imádták a politikai karikaturisták, mivel bármilyen kitekert módon ábrázolták is, mindenki felismerte erőltetettségtől mentes, barátságos mosolyát. A tekintete ugyanakkor mindig komolyságot és méltóságot sugárzott.

– Kövessen, kérem – mondta most derűs hangon. – Van egy csésze kávém a maga számára.

– Köszönöm, uram.

Az elnök megnyomta a házi telefon gombját, és kávét kért az irodájába.

Ahogy követte az elnököt az irodája felé, Rachel nem tudta nem észrevenni, hogy milyen vidámnak és kipihentnek tűnik, ahhoz képest, hogy a közvélemény-kutatások szerint vesztésre áll. Az öltözéke is meglehetősen lezser volt – farmernadrág, póló és L. L. Bean márkájú túrabakancs.

Rachel megpróbált beszélgetést kezdeményezni.

– Szokott… túrázni, elnök úr?

– Szó sincs róla. A PR-os tanácsadóim ajánlották, hogy mostantól fogva ez legyen az image-em. Maga szerint milyen?

Rachel reménykedett, már csak az elnök érdekében is, hogy csupán tréfál.

– Nagyon… ööö… férfias, uram.

Herney arca szenvtelen maradt.

– Akkor jó. Arra gondoltunk, így képes leszek visszanyerni női szavazóink egy részét a maga apjától. – Egy pillanattal később szélesen elmosolyodott. – Ms. Sexton, csak vicceltem. Szerintem mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy többre lesz szükségem, mint egy póló meg egy farmernadrág, hogy megnyerjem ezt a választást.

Az elnök nyíltságának és jókedvének köszönhetően Rachelben oldódni kezdett a feszültség. Kapcsolatteremtő képességével az elnök jócskán pótolta külsejének jelentéktelenségét. A diplomáciához emberismeret kell, és Zach Herney-nek nagy tehetsége volt ebben.

Rachel követte az elnököt a repülőgép hátulsó részébe. Minél mélyebbre jutottak, az Air Force One belseje annál kevésbé emlékeztetett repülőgépre – kanyargós folyosók, tapétázott falak, még egy konditerem is, futógéppel és evezőpaddal. Furcsamód úgy tűnt, senki sincs a repülőgépen.

– Egyedül utazik, elnök úr?

Megrázta a fejét.

– Csak nemrég szálltunk le.

Rachel meghökkent. Most szálltak le? De merre járt? A hírszerzőknél olvasott jelentések alapján nem tudott semmiféle, a hétre tervezett elnöki útról. A jelek szerint Herney a Wallops-szigetről indult, ha csendben akart utazni.

– Az embereim pont az ön érkezése előtt hagyták el a gép fedélzetét – mondta az elnök. – Nemsokára repülök vissza a Fehér Házba, hogy találkozzam velük, de magával inkább itt, és nem az irodámban szerettem volna beszélni.

– Hogy megfélemlítsen?

– Ellenkezőleg. Meg akartam tisztelni, Ms. Sexton. A Fehér Ház minden, csak nem félreeső zug, és a kettőnk találkája kényelmetlen helyzetbe sodorta volna önt az apja előtt.

– Nagyon köszönöm, uram.

– Úgy látom, roppant elegánsan sikerül egyensúlyoznia ebben a kényes helyzetben, és egyáltalán nem áll szándékomban önt ebből kibillenteni.

Rachel előtt felvillant reggeli találkája az apjával, de erős kétségei voltak afelől, hogy az elegáns lett volna. Mindenesetre Zach Herney minden tőle telhetőt megtett, hogy tapintatos maradjon, bár erre nem volt semmi szükség.

– Szólíthatom Rachelnek? – kérdezte Herney.

– Természetesen. – És én szólíthatom Zachnek?

– Az irodám – mondta az elnök, és betessékelte Rachelt egy faragott juharfa ajtón.

Az Air Force One fedélzetén található iroda mindenképpen meghittebb volt, mint fehér házi megfelelője, berendezésében mégis volt valami puritán egyszerűség. Az asztalon újságok tornyosultak, mögötte a falon pedig egy festmény lógott, rajta a klasszikus, háromárbocos, a tomboló vihar elől teljes vitorlázattal menekülő szkúner. Ebben a pillanatban tökéletes jelképe volt Zach Herney elnökségének.

Az elnök hellyel kínálta Rachelt, rámutatva az asztal előtt álló három forgó karosszék egyikére. Rachel leült. Arra számított, hogy az elnök az íróasztal mögé ül, ő azonban Rachel mellé húzta az egyik széket, és oda ült le.

Egyenrangú félként kezel, állapította meg magában Rachel. A kontaktusteremtés mestere.

– Nos, Rachel – mondta Herney, miközben fáradt sóhajtással hátradőlt a székben –, gondolom, még mindig azon töpreng, hogy mit keres itt. Igaz?

Rachel ellenállásának maradéka is darabokra hullott a férfi hangjának őszinteségétől.

– Ami azt illeti, uram, teljesen össze vagyok zavarodva.

Herney hangosan felnevetett.

– Pompás. Igazán ritkán esik meg velem, hogy sikerül összezavarnom egy NFH-st.

– Az sem mindennapi, hogy egy NFH-st az Amerikai Egyesült Államok elnöke bakancsban fogadjon az Air Force One fedélzetén.

Az elnök megint elnevette magát.

Alig hallhatóan kopogtak az iroda ajtaján. A legénység egyik tagja lépett be, kezében tálcával, rajta egy gőzölgő ónkanna és két óncsésze. Az elnök intett, mire a férfi az asztalra tette a tálcát, majd eltűnt.

– Cukrot, tejszínt? – kérdezte az elnök, és felállt, hogy töltsön.

– Csak tejszínt, köszönöm. – Rachel élvezettel szívta be a gazdag aromát.

Az Egyesült Államok elnöke személyesen szolgálja fel nekem a kávét?

Zach Herney átnyújtotta neki a nehéz óncsészét.

– Eredeti Paul Revere – mondta. – Egy kis luxus.

Rachel belekortyolt a kávéba. Még soha nem kóstolt ilyen finomat.

– Ami azt illeti – mondta az elnök, miközben magának is töltött egy csészével, és visszaült a székre –, csak kevés időm van itt, úgyhogy térjünk a lényegre. – Egy kockacukrot pottyantott a kávéjába, és tekintetét Rachelre emelte. – Gondolom, Bill Pickering figyelmeztette, hogy én bizonyára azért akarok találkozni magával, mert valami politikai manőveremhez szeretném felhasználni?

– Ami azt illeti, uram, pontosan ezeket a szavakat használta.

Az elnök kuncogott.

– Az örök cinikus.

– Ezek szerint tévedett?

– Viccel? – nevetett az elnök. – Bill Pickering sohasem téved. Mint mindig, most is beletrafált.

9

Gabrielle Ashe szórakozottan nézett kifelé Sexton szenátor limuzinjának ablakán, miközben a reggeli forgalomban közeledtek az épülethez, ahol Sexton irodája volt. Azon tűnődött, hogy az ördögbe juthatott idáig. Sedgewick Sexton szenátor személyi asszisztense. De hisz ezt akarta, nem?

Egy limuzinban ülök az Egyesült Államok következő elnökével.

Gabrielle átnézett az elegáns utastér másik felében ülő szenátorra, aki láthatóan mélyen a gondolataiba merült. Csodálattal töltötte el férfias arca és kifogástalan öltözéke. Olyan „elnökös” benyomást keltett.

Gabrielle még vagy három évvel azelőtt hallotta beszélni Sextont, amikor még a Cornell Egyetem harmadéves politológia szakos hallgatója volt. A szenátor tekintete valósággal szuggerálta a közönséget, és mintha Gabrielle-nek egyenesen azt üzente volna: „Bízz bennem!” A beszéd után ő is beállt a sorba, hogy találkozhasson Sextonnal.

– Gabrielle Ashe – mondta a szenátor, a lány kitűzött azonosítójára pillantva. – Szép név egy ilyen szép ifjú hölgynek. – Tekintete megnyugtató volt.

– Köszönöm, uram – válaszolta Gabrielle, és kézfogásában érezte a férfi erejét. – Nagyon nagy hatással volt rám az ön mondanivalója.

– De jó ezt hallani! – Sexton átnyújtotta a névjegyét. – Mindig szükségem van olyan okos fiatal emberekre, akik osztják a nézeteimet. Ha végzett az egyetemen, keressen meg. Talán akad nálam valami munka a számára.

Gabrielle köszönetre nyitotta a száját, de a szenátor már a sorban utána következőhöz fordult. Mindenesetre a következő hónapok során Gabrielle elkezdte, ha nem is tudatosan, figyelemmel kísérni Sexton szerepléseit a televízióban. Növekvő csodálattal figyelte a kormányzat túlzott költekezései elleni felszólalásait, a költségvetési megszorításokat, az Adóhivatal hatékonyabb működését, a Kábítószerügyi Hivatal kiadásainak lefaragását, és a fölösleges közigazgatási hivatalok felszámolását szorgalmazó megnyilatkozásait. És amikor a szenátor felesége meghalt egy autóbalesetben, Gabrielle áhítattal nézte, ahogy Sexton a rosszat jóra fordítva felülemelkedett személyes fájdalmán, és bejelentette, hogy indul az elnökválasztáson, és közéleti szereplésének fennmaradó idejét felesége emlékének szenteli. Gabrielle ott és akkor már tudta, hogy Sexton szenátor elnökválasztási kampányában akar dolgozni.

Mostanára a lehető legközelebb került hozzá.

Gabrielle felidézte az elegáns irodában töltött éjszakát, és rögtön egész testében megfeszült. Próbálta kizárni elméjéből a kényelmetlen képeket. De mire számítottam? Tudta, hogy nem kellett volna engednie, de valahogy képtelen volt. Sedgewick Sexton már oly rég az ideálja volt… és a gondolat, hogy a férfi őt akarja…

A limuzin áthajtott egy bukkanón, gondolatait újra a jelenbe rázva vissza.

– Jól van? – Sexton most őt nézte.

Gabrielle sietve rávillantotta mosolyát.

– Hát persze.

– Ugye, nem az égetésen jár az esze?

Gabrielle vállat vont.

– Azért egy kicsit aggaszt.

– Ugyan már! Az a kis égetés a lehető legjobban jött a kampányom számára.

Az égetés, mint azt Gabrielle saját keserű tapasztalatából megtanulta, a politikai megfelelője annak, amikor valakiről azt terjesztik, hogy pénisznagyobbítót használ, vagy pornómagazinra fizet elő. Az égetés nem valami elegáns taktika, de ha egyszer bejön, akkor nagyon bejön.

Persze, ha visszafelé sül el…

Itt pedig visszafelé sült el. A Fehér Ház szempontjából. Körülbelül egy hónappal azelőtt az elnök kampánystábjában, amelyet nyugtalanítottak a romló népszerűségi statisztikák, elhatározták, hogy agresszívan lépnek fel, és megszellőztetnek egy általuk igaznak gyanított ügyet, miszerint Sexton szenátornak viszonya van személyi asszisztensével, Gabrielle Ashe-sel. A Fehér Ház balszerencséjére azonban perdöntő bizonyítékkal nem rendelkeztek. Sexton szenátor pedig, aki szilárdan hitte, hogy a támadás a legjobb védekezés, megragadta a pillanatot, és ellentámadásba lendült. Országos sajtókonferenciát tartott, ártatlanságát és felháborodását kinyilvánítandó. Képtelen vagyok elhinni, mondta egyenesen a kamerákba nézve, és tekintete mélységes fájdalmat tükrözött, hogy az elnök ilyen rosszindulatú rágalmakkal akarja beszennyezni elhunyt feleségem emlékét.

Sexton szenátor tévészereplése olyan meggyőzőre sikeredett, hogy gyakorlatilag maga Gabrielle is kezdte azt hinni, nem is feküdt le vele. Látva, milyen könnyedén képes hazudni, Gabrielle rájött, hogy Sexton szenátor milyen veszélyes ember.

Az utóbbi időben, bár biztos volt benne, hogy az elnökségért folyó versenyen a legerősebb lóra tett, Gabrielle elkezdett kétkedni azt illetően, hogy vajon a legjobbra-e. Sexton közeli munkatársaként felnyílt a szeme, és ez az érzés ahhoz volt fogható, mint amikor az ember forgatás közben pillanthat be a Universal Studio színfalai mögé, és gyermekkori ábrándjai a hollywoodi álomvilágról egy csapásra szertefoszlanak.

Bár Gabrielle továbbra is töretlenül hitt Sexton üzenetének tartalmában, elkezdett kételkedni annak hordozójában.

10

– Valami olyasmiről szeretnék beszélni magának – mondta az elnök –, ami szupertitkos. Messze túlmegy azon, amibe maga normális körülmények közt beleláthatna.

Rachel úgy érezte, az Air Force One falai egyre szorosabbra zárulnak körötte, már-már összenyomják. Az elnök helikopterrel idehozatta a Wallop-szigetre, meghívta magához az elnöki különgépre, kávét töltött neki, minden kertelés nélkül tudatta vele, hogy a saját apja elleni politikai célokra akarja felhasználni, most pedig kijelenti, hogy törvénybe ütköző módon, szupertitkos információkat szándékozik megosztani vele. Akármennyire kedélyesnek tűnt is elsőre Zach Herney, Rachel Sexton ezúttal valami nagyon fontosat tudott meg róla. Ez az ember villámsebesen vette át az irányítást.

– Két héttel ezelőtt – mondta az elnök, és a szemébe nézett – a NASA felfedezett valamit.

A szavak kis ideig még ott lebegtek a levegőben, mielőtt Rachel felfogta az értelmüket. A NASA felfedezett valamit? A legfrissebb hírszerzési jelentések nem szóltak arról, hogy az űrkutatási hivatalnál bármi rendkívüli történt volna. Na persze, manapság a felfedezés szó a NASA szótárában azt jelentette, hogy valami új projekt költségeit durván alábecsülték.

– Mielőtt folytatnánk a beszélgetést – szólalt meg ismét az elnök –, tudni szeretném, osztja-e apjának az űrkutatással kapcsolatos cinikus nézeteit.

Rachelnek egyáltalán nem volt ínyére ez a megjegyzés.

– Nagyon remélem, uram, nem azért hívatott, hogy legyek befolyással apám NASA-ellenes kirohanásaira.

Az elnök felnevetett.

– A fenét, dehogy! Éppen elég régen ismerem a szenátort ahhoz, hogy tudjam, Sedgewick Sextonra senki sincs befolyással.

– Az apám opportunista. Mint a legtöbb sikeres politikus. És sajnos a NASA mint alkalom önmagát kínálja neki. – A NASA utóbbi időben elkövetett sorozatos hibái hallatán az ember már azt sem tudta, sírjon-e vagy nevessen: műholdak estek szét a pályára állítás után, űrszondák veszítették el a kapcsolatot az irányítóközponttal, a Nemzetközi Űrállomás költségei megtízszereződtek, miközben a projektben részt vevő országok úgy menekültek, mint patkányok a süllyedő hajóról. Milliárdok mentek veszendőbe, és Sexton szenátor mást sem tett, mint meglovagolta ezt a hullámot, amelyet a sors a jelek szerint arra szánt, hogy őt egészen a Pennsylvania Avenue 1600-ig sodorja.

– El kell ismernem – folytatta az elnök –, hogy a NASA az utóbbi időben katasztrofálisan teljesített. Hétről hétre újabb okokat szolgáltatnak arra, hogy megnyirbáljam a költségvetésüket.

Rachel úgy látta, itt közbeszólhat.

– Akkor miért olvastam, hogy épp a múlt héten segítette ki őket hárommillióval a rendkívüli alapból, hogy fizetőképesek maradhassanak?

– Örült az apja, mi? – kuncogott az elnök.

– Mintha töltényt küldött volna a kivégzőosztagnak.

– Hallotta, mit mondott az Éjféli show-ban? „Zach Herney űrfüggő, és az adófizetők pénze fedezi a mániáját.”

– De hát állandóan bizonyítékokkal szolgál neki, uram.

Herney bólintott.

– Soha nem titkoltam, hogy nagy rajongója vagyok a NASA-nak. Mindig is az voltam. Én a szovjetekkel a világűr meghódításáért vívott verseny, a Szputnyik, John Glenn, az Apollo-11 idején nőttem fel, és mindig is nyíltan vállaltam az űrprogramunkkal kapcsolatban érzett csodálatomat és hazafias büszkeségemet. Az én szememben a NASA-nál dolgozó nők és férfiak a modern kor úttörői. A lehetetlennel kísérleteznek, és ha kell, levonják a konzekvenciákat, és visszaülnek a tervezőasztalhoz, miközben mi csak bámulunk, és kritizáljuk őket.

Rachel csendben maradt, megérezve, hogy az elnök nyugodt külseje dühödt felháborodást takar apja vég nélküli NASA-ellenes szónoklatai miatt. Közben ráeszmélt, hogy azon tűnődik, mi a fenét találhatott a NASA. Az elnök mindenesetre nem siette el, hogy a lényegre térjen.

– Az a célom – folytatta Herney, és a hangja felélénkült –, hogy megváltoztassam a NASA-ról alkotott véleményét.

Rachel bizonytalanul méregette.

– Az én szavazatomat már megkapta, elnök úr. Talán az ország többi lakosát kellene meggyőznie.

– Szándékomban áll – kortyolt a kávéból az elnök és elmosolyodott. – Magát pedig arra kérem, legyen a segítségemre. – Egy pillanat szünetet tartott, majd közelebb hajolt Rachelhez. – Elég szokatlan módon.

Rachel érezte, hogy Zach Herney minden mozdulatát figyeli, mint amikor a vadász azt próbálja felmérni, hogy a vad el akar-e inalni, vagy felveszi a harcot. Rachel sajnos nem látott semmiféle menekülési lehetőséget.

– Felteszem – mondta az elnök, miközben újabb kávét töltött mindkettejüknek –, hogy tud a NASA FFR nevű projektjéről.

Rachel bólintott.

– A földfigyelő rendszer. Mintha apám egyszer-kétszer már említette volna.

Rachel gyenge próbálkozását a szarkazmusra az elnök grimasszal jutalmazta. Az volt az igazság, hogy Rachel apja, amikor csak tehette, szóba hozta a földfigyelő rendszert. Ez volt a NASA egyik legvitatottabb, óriási költségekkel járó vállalkozása: öt műhold rendszere, amelyek a világűrből figyelik a Földet, a környezeti változásokat: az ózonréteg elvékonyodását, a sarki jég olvadását, a globális felmelegedést, az esőerdők pusztulását. Az volt a célkitűzés, hogy a környezetkutatók azelőtt hozzá nem férhető makroszkopikus adatokhoz jussanak, és így jobban tudják előre tervezni bolygónk jövőjét.

Az FFR-t azonban folyamatosan kudarcok kísérték. Mint oly sok NASA-projekt az utóbbi időben, már a kezdet kezdetén túllépte az előirányzott költségvetést. A balhét pedig Zach Herney vitte el. A környezetvédő lobbi támogatásával ő nyomta keresztül a Kongresszuson az 1,4 milliárd dolláros FFR-projektet, mely azonban ahelyett, hogy a beígért módon hozzájárult volna a globális földkutatásokhoz, rakétagyorsasággal sikertelen kilövésekből, számítógépes működési hibákból és a NASA nyomasztó sajtótájékoztatóiból álló költséges rémálommá változott. Egyetlen mosolygó arc volt, Sexton szenátoré, aki finoman emlékeztette a választókat, hogy a pénzükből mennyit költött az elnök az FFR-re, és hogy a felmutatott eredmények ehhez képest milyen szegényesek.

Az elnök egy kockacukrot ejtett a csészéjébe.

– Bármennyire meglepően hangzik is, az a NASA-féle felfedezés, amelyre az imént utaltam, az FFR-nek köszönhető.

Rachel ekkor már semmit sem értett. Ha az FFR keretében nemrég sikert értek el, a NASA már egész biztosan világgá kürtölte volna, nem? Apja a médiában alaposan kipellengérezte az FFR-t, így az űrügynökségnek a legkisebb jó hír is jól jönne.

– Nem hallottam semmilyen, az FFR-rel elért felfedezésről – mondta Rachel.

– Tudom. A NASA nem akarta azonnal nagy dobra verni.

Rachelnek efelől kétségei voltak.

– Én viszont azt tapasztaltam, hogy ha nem jön hír a NASA-tól, az rossz hír. – A NASA sajtóosztályának nem tartozott erősségei közé a visszafogottság. Az NFH-nál az a vicc járta, hogy a NASA-nál már akkor is sajtótájékoztatót tartanak, ha egyik kutatójuk szellentett egyet.

Az elnök elkomorodott.

– Na, igen. Majdnem elfelejtettem, hogy egy Pickering-tanítvánnyal beszélgetek. Még mindig a NASA fecsegő természete miatt morog?

– Biztonságban utazik, uram. És komolyan veszi.

– Jól is teszi. Én csak azt tartom furcsának, hogy két, oly sok dologban hasonló ügynökség állandóan talál valamit, hogy harcoljon egymással.

William Pickering alatt Rachel már korán megtudta, hogy bár mind a NASA, mind az NFH tevékenysége kapcsolatos az űrkutatással, filozófiájuk szöges ellentétben áll egymással. Míg az NFH védelmi ügynökség, amely az űrkutatással kapcsolatos tevékenységét teljesen titkosan kezeli, addig a NASA tudományos szervezet, amely mindig is izgatottan tárta az egész világ nyilvánossága elé, ha valamilyen áttörést sikerült elérnie, gyakran, szólt William Pickering érvelése, akár nemzetbiztonsági kockázatok árán is. A NASA legkitűnőbb technológiáinak – a műholdak távcsöveibe szerelt nagy felbontású lencséknek, a nagy hatósugarú kommunikációs rendszereknek vagy a rádiófrekvenciás leképezőeszközöknek – megvolt az a kellemetlen szokásuk, hogy egyszer csak ellenséges országok hírszerzési arzenáljában tűnjenek fel, és az Egyesült Államok elleni kémkedésre használják őket. Bill Pickering gyakran zsörtölődött, hogy a NASA tudósai nagyméretű aggyal, de még nagyobb méretű szájjal vannak megáldva.

A két szervezet között még ennél is élesebb ellentéteket váltott ki, hogy mivel a NASA kezelte az NFH műholdas eszközeit, az utóbbi idők kudarcai a NASA-nál közvetlenül érintették az NFH-t. A legdrámaibb balsiker 1998. augusztus 12-én történt, amikor egy NASA/Air Force Titan 4 típusú rakéta a kilövés után negyven másodperccel felrobbant, megsemmisítve terhét, az NFH 1,2 milliárd dolláros, Vortex 2 kódjelű műholdját. Pickering a jelek szerint ezt különösen képtelen volt elfelejteni.

– És akkor a NASA miért nem lépett a nyilvánosság elé evvel a mostani sikerrel? – szállt vitába Rachel. – Most aztán végképp jól jönne nekik valami jó hír.

– A NASA azért hallgat – felelte az elnök –, mert megparancsoltam neki.

Rachel nem hitt a fülének. Ha igaz, amit hallott, akkor az az elnök politikai harakirijével egyenértékű, és ezt Rachel teljesen érthetetlennek találta.

– Nem járunk messze az igazságtól – folytatta az elnök –, ha azt mondjuk, a következményeit tekintve ez a felfedezés példátlan.

Rachel hátán kellemetlen hideg futkározott. A hírszerzés világában a példátlan következmények csak a legritkább esetben jelentettek valami jót. Eltűnődött, vajon az egész FFR-dolog nem azért volt-e titkos, mivel a műholdrendszer valami fenyegető környezeti katasztrófát jelzett.

– Csak nincs valami baj?

– Egyáltalán nincs semmi baj. Az FFR valami csodálatos dolgot fedezett fel.

Rachel elnémult.

– Mi lenne, Rachel, ha azt mondanám magának, hogy a NASA akkora tudományos jelentőséggel, olyan világrengető fontossággal bíró dolgot fedezett fel, mely igazol minden dollárt, amit az amerikaiak űrkutatásra költöttek?

Rachel el se tudta képzelni, miről lehet szó.

Az elnök felállt.

– Van kedve sétálni egyet?

11

Rachel követte Herney elnököt az Air Force One ragyogó fehér utaslépcsőjéhez. A lépcsőn lefelé haladva érezte, hogy a csípős márciusi szél kitisztítja az elméjét. Amitől az elnök állításai a korábbinál is bizarrabbnak tűntek.

A NASA akkora tudományos jelentőséggel, olyan világrengető fontossággal bíró dolgot fedezett fel, mely igazol minden dollárt, amit az amerikaiak űrkutatásra költöttek?

Rachel csak arra tudott gondolni, hogy egy ilyen nagyságrendű felfedezés egyedül egy dologgal lehet összefüggésben: a NASA megtalálta a maga Szent Grálját, sikerült kapcsolatba lépnie egy Földön kívüli életformával. Sajnos azonban erről a Szent Grálról Rachel éppen eleget tudott ahhoz, hogy teljesen hihetetlennek tartsa.

Mint hírszerzési elemzőhöz, Rachelhez állandóan érkeztek a kérdések a barátai részéről, akik meg szerettek volna tudni egyet s mást a kormányzat és az idegenek közti állítólagos kapcsolat eltussolásáról. Újra és újra meg kellett döbbennie azokon a kormány titkos bunkereiben elrejtett lezuhant repülő csészealjakról, földönkívüliek hibernált tetemeiről, sőt gyanútlan civilek elrablásáról és rajtuk végzett orvosi beavatkozásokról szóló elméleteken, amelyeket „művelt” barátai is elhittek.

Az egész feltevés persze abszurd. Nincsenek idegenek. Nincs mit eltussolni.

A hírszerzésnél mindenki tisztában volt azzal, hogy az ufókról vagy az általuk elrabolt személyekről szóló híradások nagy többsége egyesek élénk képzeletének szülötte, vagy haszonleső céllal felröppentett kacsa. Ufókról szóló valódi bizonyítékok pedig furcsamód olyan amerikai katonai légi támaszpontok közeléből kerültek elő, ahol éppen titkos repülőfejlesztéseket teszteltek. Amikor a Lockheednél megkezdték a Lopakodó Bombázó nevű, radikálisan új sugárhajtású repülő tesztelését, az Edwards Légi Támaszpont körüli ufóészlelések száma a tizenötszörösére emelkedett.

– Az arckifejezése szkepszisről árulkodik – mondta az elnök, oldalról Rachelre pillantva.

Erre a hangra Rachel összerezzent. Visszanézett, de nem tudta, mit válaszoljon.

– Hát… – tétovázott –, ugye nem repülő csészealjak és kis zöld emberkék képezik beszélgetésünk tárgyát, uram?

Az elnök arcán csöndes derültség tükröződött.

– Rachel, ezt a felfedezést mindenféle sci-finél elképesztőbbnek fogja találni.

Rachel megnyugodott. A NASA-nál ezek szerint még nem annyira kétségbeejtő a helyzet, hogy az elnököt egy ufóügybe próbálják belerángatni. Herney utolsó megjegyzése azonban csak tovább fokozta a kíváncsiságát.

– Mindenesetre – mondta –, akármit találtak is a NASA-nál, azt kell mondjam, az időzítés a lehető legjobb.

Herney megtorpant.

– Az időzítés a lehető legjobb? Hogyhogy?

Hogyhogy? Rachel is megállt, és Herney-re szegezte a tekintetét.

– Elnök úr, a NASA jelenleg a saját létezésének igazolásáért folytat élethalálharcot, ön pedig folyamatosan támadásoknak van kitéve, amiért továbbra is pénzügyi támogatást nyújt nekik. Ha a NASA ebben a pillanatban valami nagy eredményt tudna felmutatni, az mind a NASA, mind az ön választási kampánya számára valóságos csodaszer lenne. Az ön ellenfelei nyilvánvalóan gyanakodni fognak az időzítésre.

– Akkor… maga szerint hazudok, vagy őrült vagyok?

Rachel érezte, hogy a torkában gombóc van.

– Nem akartam tiszteletlen lenni, uram. Csupán…

– Nyugi. – Herney ajkán halvány mosoly játszott, miközben ismét megindult lefelé a repülőgép lépcsőjén. – Amikor a NASA igazgatója először tett jelentést a felfedezésről, csípőből visszadobtam neki a dolgot, mondván, hogy abszurd, ráadásul megvádoltam őt, hogy a történelem legátlátszóbb politikai színjátékát eszelte ki.

Rachel torkából kezdett eltűnni a gombóc.

A lépcső alján Herney megállt és ránézett.

– Azért kértem a NASA-t a további titoktartásra, hogy megvédjem őket. E felfedezésnek a jelentősége messze meghaladja mindazt, amit a NASA valaha is talált. Ehhez képest a Holdon való leszállás jelentéktelennek fog tűnni. Mivel mindenkinek rengeteg nyerni- és vesztenivalója van az ügyön, ideértve engem is, bölcsebbnek tűnt ellenőriztetni a NASA eredményeit, mielőtt bejelentenénk őket ország-világ előtt.

Rachel összerezzent.

– De, uram, ugye nem rám gondolt?

Az elnök felnevetett.

– Nem, ez nem a maga szakterülete. Egyébként pedig civil résztvevők bevonásával már ellenőriztettem az egészet.

Rachel megkönnyebbülése ismét zavarodottságnak adta át a helyét.

– Elnök úr, a civil szektort kérte fel? Egy ennyire titkos megbízatásra?

Az elnök magabiztosan bólintott.

– Független ellenőrző csoportot állíttattam össze. Négy nagynevű, köztiszteletben álló civil tudósból, akik nem tartoznak a NASA-hoz, és akiknek saját hírnevüket is védeniük kell. Megfigyeléseik során a saját műszereiket használták és önálló következtetésekre jutottak. Az elmúlt negyvennyolc órában e civil tudósok a gyanú minden árnyékát eloszlatva igazolták a NASA felfedezését.

Rachel csak ámult. Az elnök a rá jellemző magabiztossággal fedezte magát. Azáltal, hogy a lehető legszkeptikusabb csapatot bízta meg, kívülállókat, akiknek semmi hasznuk sem származhatott abból, ha megerősítik, hogy a NASA tényleg felfedezett valamit, Herney immúnissá tette magát az esetleges vádakkal szemben, miszerint az egész felhajtás a NASA trükkje, és csak arra szolgál, hogy igazolja a szervezet költségvetését, újraválasztassa a NASA-párti elnököt, illetve kivédje Sexton szenátor támadásait.

– Ma este nyolcra – mondta Herney – sajtótájékoztatót fogok összehívni, hogy a felfedezést a világnak is bejelentsem.

Rachel csalódott volt. Herney tulajdonképpen semmit sem árult el neki.

– És pontosan mi ez a felfedezés?

Az elnök elmosolyodott.

– A mai napon nagy szüksége lesz a türelemre. Ez egy olyan felfedezés, melyet a saját szemével is látnia kell. Teljesen meg kell ismernie a helyzetet, mielőtt továbbléphetnénk. A NASA igazgatója már várja, hogy tájékoztatassa magát. Mindent el fog mondani, amit tudnia kell. Ezt követően pedig maga és én megbeszéljük, hogy mi a feladata.

Rachel valami küszöbönálló drámai fordulatot olvasott ki az elnök tekintetéből, és eszébe jutott Pickering gyanúja, hogy a Fehér Házban forralnak valamit. Mint mindig, a sejtés most is helytállónak bizonyult.

Herney egy közeli repülőgéphangár irányába mutatott.

– Kövessen, kérem – mondta, és elindult felé. Rachel zavarodottan eredt a nyomába. Az épületnek nem volt ablaka, és hatalmas ajtói zárva voltak. Egyedül az oldalán elhelyezkedő kis bejárati ajtón át lehetett bemenni, mely résnyire nyitva volt. Az elnök az ajtótól néhány méterre megállt.

– Én eddig jöttem – mondta, és az ajtó felé intett. – Menjen csak be.

Rachel tétovázott.

– Maga nem jön?

– Vissza kell mennem a Fehér Házba. Nemsokára hívom. Van mobiltelefonja?

– Természetesen van, uram.

– Adja ide.

Rachel elővette a mobilját, és odaadta az elnöknek, azt gondolva, hogy egy titkos számot akar beleprogramozni, amelyen el lehet őt érni. Ehelyett azonban az elnök a zsebébe csúsztatta a készüléket.

– Maga most egy időre eltűnik – mondta. – Összes munkahelyi feladatát átveszik. A mai nap folyamán senkivel nem beszélhet az én vagy a NASA igazgatójának kifejezett engedélye nélkül. Megértette?

Rachel csak bámult. Az elnök ellopja a mobilomat?

– Miután az igazgató tájékoztatást nyújt önnek a felfedezésről, biztonságos vonalon keresztül kapcsolatba hozza velem. Hamarosan beszélünk. Sok szerencsét.

Rachel növekvő nyugtalansággal nézte a hangár ajtaját.

Herney elnök nyugtatóan a vállára tette a kezét, és fejével az ajtó felé biccentett.

– Biztosíthatom, Rachel, nem fogja megbánni, hogy a segítségemre volt ebben az ügyben.

Aztán egy szó nélkül sarkon fordult, és elindult a Rachelt a szigetre szállító PaveHawk felé. Beszállt, a helikopter pedig azonnal a levegőbe emelkedett. Az elnök egyszer sem nézett vissza.

12

Rachel Sexton egyedül állt a Wallops-sziget elhagyatott hangárjának bejáratánál, és az ajtón túli sötétségbe kukucskált. Úgy érezte, mintha egy másik világ peremén állna. Hűvös, dohos levegő áramlott kifelé az épület barlangszerű belsejéből, mintha lélegezne.

– Hahó! – kiáltotta enyhén remegő hangon.

Csönd.

Egyre jobban reszketett, miközben átlépte a küszöböt. Egy pillanatig semmit sem látott, amíg a szeme hozzá nem szokott a homályhoz.

– Ms. Sexton, ha nem tévedek – hallatszott egy férfi hangja Racheltől alig néhány méterre.

Rachel megrezzent, és a hang felé fordult.

– Igen, uram.

Egy férfi elmosódó alakja közeledett.

Mikor kitisztult a látása, Rachel egy erős állú, a NASA repülős egyenruháját viselő megtermett fiatalemberrel találta szemben magát. A férfinak sportos, kigyúrt teste volt, mellkasa tele kitüntetésekkel.

– Wayne Loosigian százados vagyok – mutatkozott be. – Elnézést, hogy megijesztettem. Idebent elég sötét van. Nem volt még időm kinyitni az ajtókat. – Mielőtt még Rachel válaszolni tudott volna, hozzátette: – Megtiszteltetés, hogy én lehetek a pilótája.

– Pilótám? – meredt rá Rachel. Egy pilótám már volt. – Azért vagyok itt, hogy az igazgató úrral találkozzam.

– Igen, asszonyom. Parancsot kaptam, hogy haladéktalanul vigyem el hozzá.

Eltelt néhány pillanat, amíg Rachel előtt világossá vált a mondat értelme. Mikor megértette, a becsapottság érzése mart belé. Nyilvánvaló volt, hogy utazásának végcélja még messze van.

– De hát hol van az igazgató? – kérdezte, most már aggódva.

– Erről nem rendelkezem információkkal – válaszolta a pilóta. – A koordinátáit csak azt követően közlik velem, hogy felszálltunk.

Rachel érezte, hogy a férfi igazat mond. Ezen a reggelen nemcsak Pickering igazgatót és Rachelt nem tájékoztatták a történtekről. Az elnök nagyon komolyan vette a teljes körű titoktartást, Rachel pedig szégyenkezett, hogy milyen gyorsan és különösebb erőfeszítés nélkül sikerült neki „eltüntetnie” őt. Csak félórája vagyok kint a terepen, és máris meg vagyok fosztva minden kommunikációs lehetőségtől, miközben a főnökömnek fogalma sincs, merre járok.

Most, hogy itt állt előtte ez a karót nyelt NASA-pilóta, Rachelnek már a leghalványabb kétsége sem volt afelől, hogy reggeli programját jó előre kőbe vésték. A karneváli menet már elindult Rachellel, akár akarta, akár nem. Már csak az nem volt világos, merre mennek.

A pilóta a falhoz lépett, és megnyomott egy gombot. A hangár túlsó fala nagy zaj kíséretében elcsúszott az egyik irányba. Kívülről fény ömlött be, és kirajzolta a hangár középen álló hatalmas tárgy sziluettjét.

Rachel tátott szájjal állt. Jézusom!

A hangár közepén egy harcias kinézetű fekete sugárhajtású vadászrepülőgép állt. Rachel még soha életében nem látott ilyen modern gépet.

– Maga viccel…

– Általában ez az első reakció, hölgyem, de az F-14 Tomcat Split-tail jól kipróbált repülőgéptípus.

De hisz ez egy rakéta, amelynek szárnya van!

A pilóta odakísérte Rachelt a géphez, és a kétszemélyes pilótafülkére mutatott. – Ön hátul ül.

– Tényleg? – Rachel megpróbált mosolyogni. – Már azt hittem, nekem kell majd vezetni is.

Alig húzott repülős öltözéket a ruhája fölé, Rachel azon kapta magát, hogy befelé mászik a pilótafülkébe. Némi nehézséggel sikerült csípőjét a szűk ülésbe erőszakolni.

– A NASA-nál biztosan nincsenek nagy seggű pilóták – mondta.

A pilóta elvigyorodott, és segített Rachelnek becsatolnia magát. Aztán ráadta a sisakot.

– Elég magasan fogunk repülni – mondta. – Kell majd az oxigén. – Az oldalfalból oxigénmaszkot húzott elő, és nekilátott, hogy Rachel sisakjára csatolja.