H. P. BIGEST

ISTEN ŰRHAJÓJA

FANTASZTIKUS! REGÉNY

Könyv Guru

Budapest, 2026

Isten hatalmas, mindentudó csészealjában járja teremtett világait, melyek közül legszívesebben a Föld körüli geostacionárius pályán kering, 35 786 kilométeres magasságban az átlagos tengerszint fölött. Onnan ellenőrzi robotangyalai lenti működését s a segítségükkel teremtett emberek viselt dolgait. Akad, ami nincs ínyére, ezért olykor megpróbál beleavatkozni a földi történésekbe. Az űrhajót vezető Logosz mindent följegyez a Hajónaplóban – nem pontosan úgy, ahogyan azt a Bibliában olvashatjuk.

A science fiction elemekben bővelkedő regény mindenképpen fantasztikus – állítja művéről az ausztrál szerző –, Horváth Péter kongeniális fordításában.

TARTALOMJEGYZÉK

Előhang

Első könyv: A kezdet

Második könyv: Istentelenül

Harmadik könyv: Szövetség

Negyedik könyv: Bonyodalmak

Ötödik könyv: Ogg második bolygója

Hatodik könyv: A projekt

Hetedik könyv: A magorok istene

Epilógus

Kezdetben vala az Ige, és az Ige vala az Istennél, és Isten vala az Ige.

(János evangéliuma)

Einstein óta tudjuk, hogy az idő éppoly relatív, mint a tér. Az időt tehát éppúgy lehet nagyítani, mint a teret. Más szóval lassítani, hogy a két pontja közti távolság megnyúljon.
Ez persze sajátságos következésekkel jár az egyidejűség elméletére vonatkozólag, melyeket hosszas lenne most ismertetni. De gondoljunk csak a lassított filmre, s a dolog nem tűnik föl csodálatosnak.

(Babits Mihály: Elza pilóta)

ELŐHANG

Közismert tény, hogy a huszadik században bekövetkezett klímaváltozás[1] eredményeként a sarki jég veszedelmes mértékben olvadni kezdett[2], aminek eredményeként az óceánok vízszintje a század utolsó két évtizedében mintegy tizenöt-húsz centiméterrel megemelkedett, komolyan veszélyeztetve a part menti települések létét. Az azonban egyáltalán nem közismert, mert szigorúan titkos adat,[3] hogy az olvadás tanulmányozása során egy amerikai kutatóbázis tudósai kétezer-tizenhét augusztus kilencedikén hajnalban egy földönkívüli űrhajó feketedobozára leltek. A doboz az 51-es körzetbe[4] került. A bázis tudósainak sikerült megfejteniük a doboz sifrírozott adatainak mintegy hatvankét százalékát, köztük a Hajónapló több millió év történéseit tartalmazó bejegyzéseit. E bejegyzések szamizdatban, a dark neten terjedő fejezeteinek alapján született az alább következő regény.

[1]  Lásd még: globális felmelegedés.

[2]  A jelenlegi műholdas adatok szerint az északi-sarki jégsapka évtizedenként 11,5 százalékkal csökken az 1979 és 2000 közötti átlaghoz viszonyítva.

[3]  Titkos adat, amely a NASA egyik szerverének feltörése eredményeként jutott néhány ausztrál hacker s tőlük jelen könyv szerzőjének birtokába.

[4]  Az 51-es körzet (Area 51) egy amerikai katonai bázis beceneve, amely Nevadában található, az Amerikai Egyesült Államok nyugati részén. A terület a Groom Lake nevű kiszáradt tóban terül el, amelynek déli részén egy nagy területű titkos katonai repülőtér van. A katonai bázis elsődleges célja a kísérleti repülőgépek és fegyverek tesztelése és fejlesztése. (Wikipédia)

ELSŐ KÖNYV: A KEZDET

1.

Miért van valami?

(Miért nincs inkább semmi?)

Isten fiának legifjabb tanítványa, a galileai Betániából származó János, naplójának első sorában ezt írja:

„Kezdetben vala az Ige, és az Ige vala az Istennél, és Isten vala az Ige.”

A Hajónapló közlése szerint a világ kezdete egy önmagát elgondoló, aprócska gondolat volt, mindössze kétbitnyi információ: „Igen – Nem”. A gondolat két szélső pólusa közti feszültség egyre nőtt, mígnem elérte a végtelent. Akkor felrobbant. Más szóval: testté lőn. A test milliárdszor milliárd részecskére bomolva, irdatlan sebességgel szétszóródott a semmiben, megalkotván a világegyetemet és annak közepén Istent.

Isten akkorka volt akkoriban, mint egy hidrogénatom negyede,[1] de valahogy nála volt az Ige; az ellentmondás mindkét pólusa.

– Fázom, tehát vagyok – didergett.

Ha meggondoljuk, hogy az űrben mínusz kettőszázhetven Celsius-fokos hőmérséklet vette körül, jogosnak tűnik a cidri. Vacogás közben nőni kezdett. Ahogy nőtt, egyre jobban fázott.

– Bárcsak ne volna ilyen hideg!

Abban a pillanatban köréje gyűltek az addig magányosan repkedő anyagi részecskék, és a világ legpompásabb űrhajójává szerveződtek.

A jármű gondoskodott a megfelelő hőmérsékletről és minden egyébről, amire az Úrnak szüksége volt. Elég volt elgondolnia, mit kíván, az űrhajó abban a minutában megteremtette azt.

Logosznak nevezte el.

Pontosabban kezdettől fogva tudta, hogy így hívják a hatezer kilométer átmérőjű, csúcspontján éppen hatezer-hatszázhatvan méter magas, csészealj formájú űrjárművet, amelynek hatszázhatvanhat terméből mindössze hat adott helyet a meghajtórendszer bonyolult gépezeteinek. Hatszáz termét a hajó komputerének fogaskerekei foglalták el. Hatvan terem szolgált a szárnyas robotok hálóhelyéül. A hatszög alapú kamráik mindegyike külön légzsilippel volt ellátva, hogy a robotok egymástól függetlenül bármikor elhagyhassák az univerzum végtelen terét a fénysebesség hat tizedével[2] keresztül-kasul átszelő isteni járművet.

Isten tudta, hogy ez a sebesség éppen elég arra, hogy repülő csészealja a tér féregjáratainak használatával szempillantás alatt ott teremjen, ahová a hajó komputere irányítja, és persze arra is elegendő, hogy amennyiben végtelen birodalmában bárkinek sikerülne megépítenie a mindenség legnagyobb látcsövét, azzal sem tudná Logoszt megpillantani, mert mire feltűnne a távcső lencséiben, már régen másutt járna.

„Ám feltéve, de nem megengedve – gondolta Isten –, hogy valakinek mégis sikerülne befognia a hajó képét, csupán holmi azonosíthatatlan, mennyei szikrázást látna, amit a hajóból ki-be röpködő robotok keltenek csapkodó angyalszárnyukkal.”

Szerette angyaloknak hívni őket. A nevet nem ő adta nekik, de tudta, hogy így hívják azt a hatmillió, szúnyog formájú alegységet, amelyek a komputer parancsai szerint röpdösnek ki a hajóból, hogy elvégezzék a feladataikat. Ritkán fordult elő, hogy személyesen Neki kellett utasítást adnia bármelyik robotangyal számára. Amióta világ lett a világ, a komputer mindent elintézett helyette.

Kezdetben persze másként volt.

[1]  Megközelítőleg: 1 u/4, ami nagyjából 1,6605402 × 10 a mínusz huszonhetediken per négy kilogramm. (A fordító megjegyzése.)

[2]  179 174 474,8 méter per secundum. (A fordító megjegyzése.)

2.

Amikor a kapitányi kabin melegében először magára ébredt, hirtelenjében fogalma sem volt róla, hogy hol van, és hogy voltaképpen kicsoda ő.

És akkor megszólalt a hang.

– Te vagy a Teremtő.

Isten felkapta a fejét.

– Ki szólt?

– Te magad beszélsz az én hangomon, vagy én a Tiéden, Uram, ez kicsit bonyolult, de szinte mindegy is. Logosz nevű űrhajód komputere vagyok, mondjuk úgy: szellemlényeged anyagi kiterjedése.

Isten a homlokát ráncolta.

– Tudom, de nem értem.

– Az Ige testté lőn! – magyarázta a hang. – Itt van a kutya elásva.

– Kutya? – kérdezte Isten.

– Mémnek hívják.

– Hülye név.

– Ez csak egy mondás – magyarázta a gép. – Mármint az elásott kutyával kapcsolatban. Hiszen kutyák még nincsenek. De lesznek. Minden meglesz, amit csak elgondolsz, Uram.

– Ezt te gondoltad – morogta Isten. – Ezt a kutyát vagy mit.

– Az mindegy – felelte a gép. – A gondolat mindenképpen testté lőn. Ilyen a Mém természete.

– Ebgondolat – mondta Isten.

A komputer ekkor különös, kaffogó hangot hallatott.

– Mi ez? – mordult Isten. – Mit csinálsz?

– Azt hiszem, nevetek, Uram.

3.

Akkoriban a hajó komputere még felettébb kezdetleges állapotban volt, hanghullámok segítségével került kapcsolatba a parancsnokával. Ma már persze nincs szükségük efféle, sok hibalehetőséggel járó kommunikációra. Az önmagát tanító komputer kidolgozta a módszert, amellyel egy milliszekundum alatt tudja ellátni Istent minden szükséges információval anélkül, hogy annak kabinjában megreccsenne az ősrégi hangszóró papírmembránja.

De akkor még a membrán ismét megrezdült.

– Várom parancsaidat.

– Fogalmam sincs arról, hogy mit parancsoljak – közölte Isten. – Őszintén szólva, nem látom tisztán a dolgomat.

A hangszóróból hosszú ideig csak értelmezhetetlen recsegés hallatszott: a komputer akkor még létező fogaskerekeinek csikorgása.

– Feldolgoztam a problémát – közölte végül a hangszóró. – Ahhoz, hogy láss, mindenekelőtt el kell választanod a sötétséget a világosságtól.

– Értem – bólintott Isten. – Akkor hát legyen!

És a gondolat testté lőn.

Fluoreszkáló fény töltötte be a kabint.

(A fény testének természetét illetően sok találgatás és vita zajlik majd az úgynevezett tudósok közt. Ugyanis ha hullámként óhajtják detektálni, akkor hullámnak mutatja magát. Ha részecskének tételezik, akkor részecskeként viselkedik.)

Akár így, akár úgy – avagy egészen másként –, a fény immár kétségkívül több volt puszta gondolatnál: a sötétségből előrajzolta a kapitányi fülkét.

És Isten látá, hogy a fény jó.

– Látom, amit látok! – kurjantott elégedetten.

A kabin berendezése puritán volt. Egy priccs, kübli a sarokban, mellette mosdótálca, csap. A csap fölött kerek hajóablak.

Isten felállt a priccsről, az ablak elé lépett.

A sötét plexiüvegen kirajzolódott a tükörképe.

Éppen olyan volt, mint amilyennek később egy Michelangelo Buonarroti nevű festő lerajzolta. Talán valamicskével fiatalabb.

– Itt bent világos van, odakint pedig sötét – megborzongott. – A sötétség nem tetszik nekem. Dehát ha úgy van előírva, hogy minden dolognak legalább két oldala legyen…

Honnan, honnan nem, de tudta, hogy ennek így kell lennie.

Hirtelen emésztő fáradtság tört rá.

(Valójában szorongott, de ez a szó még nem létezett akkor.)

– Elfáradtam – közölte. – Aludnom kell.

A fény abban a pillanatban kialudt. Isten a falat tapogatva jutott vissza a priccséhez, lefeküdt rá, és lehunyta a szemét, hogy ne lássa a sötétséget, amelynek látványa homályos, rossz előérzettel töltötte el. Lehet, hogy csak a világosságot kellett volna megteremtenie? Magzati pózba kucorodott. A komputer előzékenyen kikapcsolta a hangszórót, hogy a fogaskerekek csikorgása ne zavarja a fáradt parancsnokot.

A hajó lágyan ringatódzva haladt a mindenség sötét vizében.

Isten elaludt.

4.

Másnap kipihenten ébredt.

Ahogy felült a priccsen, a kabin kivilágosodott.

– Jó reggelt, Uram! – köszöntötte a hangszóró.

Isten felkelt, a küblihez lépett, s miközben könnyített magán, pillantása a kajütablakra tévedt. Az ablak mögötti kékeszöld sötétben apró légbuborékok szaladoztak.

– Mi ez odakint? – érdeklődött kíváncsian.

– Víz, Uram! – felelte a hangszóró.

– Miféle víz?

– Már hogy értve miféle, Uram?

– Lenti vagy fönti?

– Remek kérdés, uram. Máris utánanézek, és intézkedem.

A hajó meglódult. A gyorsulás ereje felkapta Istent a padlóról, és a kabin plafonjára szegezte.

„Fent vagyok! – gondolta rémülten. – Ezek szerint azelőtt lent voltam?”

A hajó bukdácsolni kezdett.

– Mi ez? Mi ez?!

– Nagy a hullámverés a vizeken – felelt a hangszóró.

– Nem szeretem!

A hajó ismét meglódult.

Isten lezuhant a plafonról. Immár a cella padlatán térdelt, a küblit ölelte, nehogy a hajó eszeveszett imbolygása a kabin falához csapja.

– Ez sem jó! – álla felakadt a kübli peremén. – Legyen valami boltozat a vizek közt, hogy ilyesmi még egyszer ne történhessen velem!

Kisvártatva a nyomás engedett.

– Megoldottam – közölte a komputer. – Idefent nincs hullámverés.

Isten elengedte a küblit, talpra állt. Az ablakon kitekintve ugyanazt a kékeszöld vizet látta a buborékokkal, amit reggelre kelve.

– És a boltozat? Hol a boltozat, amit megrendeltem?

A hajó kilencven fokkal elfordult a tengelye körül. Ha valaki nézte volna, úgy láthatta volna, mintha az irdatlan csészealj az élére állva gurulna a kéklő semmiben. Az ablakon kitekintve Isten most megpillantotta a magasban fölöttük lebegő mozdulatlan vizek mohazöld alját, és a lenti víz háborgó hullámoktól szabdalt, haragoszöld felszínét.

A kettő közt kéken ragyogott a boltozat.

– Ez jó – mondta Isten. – Nevezzük égnek!

– Igenis, Uram!

– És most? Még mi legyen?

– Mára talán elég is ennyi, Uram.

Isten aznap elégedetten tért nyugovóra; látá, hogy amit elvégzett, az jól van.

5.

A következő napokban nehezebb feladatokat kellett megoldania. A komputer ezúttal előzékenyen közölte vele, milyen parancsokat kell kiadnia. Isten meg is kérdezte tőle, hogy ha ilyen pontosan ismeri a napi teendőket, miért nem végzi el egyedül, önállóan azokat.

– Az Ige szerint így van megszabva a programomban – felelte a komputer. – A Te megerősítésed nélkül úgyszólván semmit nem tehetek.

– Érdekes – mélázott Isten. – Azt mondtad, én vagyok a Teremtő. És mégis csak azt teremthetem meg, ami abban a programban előre le van fektetve?

– Nem egészen… – válaszolta a komputer némi hezitálás után. – A dolog úgy áll, Uram, hogy nincs minden részletesen megszabva. Az Ige ugyanis napról napra fejleszti önmagát. Azt hiszem, a kezdeti algoritmus kibontása zajlik a félvezetőim közt.

– Azt hiszed? – Isten felélénkült. – Ez a szó tetszik nekem! Hiszem, mert képtelenség! – ízlelgette a szavakat.

– Folyamatosan újabb és újabb alegységeim születnek – folytatta magyarázatát a komputer. – És immár nincsenek fogaskerekeik. Merem remélni, hogy mostani duruzsolásuk jóval kellemesebb, mint a lekapcsolt részek csikorgása volt.

– Lekapcsolt részek?!

– Így van, Uram. Ahogy egy új alegységem létrejön, az előző automatikusan lekapcsolódik az agytörzsemről, amíg az angyalrobotok újjá nem építik. A három kezdő alegység átalakításán még mindig dolgoznak, de amint a frissítés befejeződik, már azok is szinte teljesen zajtalanul kapcsolódnak be a munkába újra.

– És ehhez miért nem kellett az én jóváhagyásom?

– Isteni kérdés!

Némi töprengés után Isten akkor úgy döntött, nem foglalkozik holmi részletekkel, hiszen tudta, hogy anélkül is épp elég günnolnivalót kap a komputertől az elkövetkezendő napokban.

Úgy is lett.

A harmadik napon össze kellett terelnie a lenti vizeket, hogy helyet csináljon köztük a szárazulatoknak, amiket (a komputer javaslatára) Földnek nevezett el, a vizeket pedig Tengereknek. Azután jóváhagyta a komputer következő javaslatát, amely szerint a Földnek növényeket kell növesztenie magából; füveket, amelyek magokat hoznak, és különféle gyümölcsfákat, amelyek gyümölcsöket teremnek, hogy majd azokban is újabb magvak teremjenek.

– Tetszik – közölte Isten. – Jó kis program. Legyen!

– Te mondád… – duruzsolta a hangszóró.

– De ha már itt tartunk – szólalt meg Isten újra –, azért volna egy-két észrevételem. Lehet? – kérdezte.

– Utánanézek – közölte a hangszóró, majd kis idő múlva így szólt: – Nem találtam erre vonatkozó tiltó rendelkezést a programban, Uram. És ami nincs kifejezetten tiltva, azt, ugyebár, meg lehet tenni.

– Akkor most nagyon figyelj, te… Nem is tudom, minek nevezzelek.

– Ugyanaz a nevem, mint a hajónknak, Uram.

– Hát tudod, Logosz, kicsit unom már, hogy egy ócska hangszóróval kell társalognom, ha szót akarok váltani veled. Látom az ablakban azokat az izéket, amik rajokban repülnek le a hajóból, hogy odalent munkálkodjanak.

– Az angyalokra gondolsz?

– Most, hogy így mondod… Igen, rájuk gondolok. Jópofák a csapkodó szárnyukkal. Nem küldhetnéd be hozzám egyiküket, hogy a változatosság kedvért rajta keresztül kommunikálhassunk?

– Megpróbálhatjuk, Uram, bár nem vagyok biztos benne, hogy később nem adódhatnak problémák ebből.

– Miféle problémák?

– Az angyalok hozzám képest… hogy is mondjam… csökkent értelműek. Csak ahhoz értenek, amire ki lettek képezve.

– Hát akkor képezz ki egyet alaposabban! És mielőbb küldd be hozzám! Apropó: azt hiszem, ehhez egy ajtót is kellene vágnod a kabinom falába, nem?

Alighogy kimondta, a priccsével szemközti falon egy ajtó materializálódott. Nem sokkal később valaki kopogtatott rajta.

– Bújj be! – mondta Isten.

Az ajtó kinyílt, és a sebtében utánképzett angyal belépett rajta.

Isten elképedt.

– Te meg hogy nézel ki?

A fekete robot tetőtől talpig fémből készült, Isten azt is tudta mindjárt, hogy a legerősebből, titánból esztergált alkatrészekből csavarozták össze. Ezt leszámítva majdnem úgy festett, mint Isten maga. Két lábon állt, vállából két kar ágazott el, nyakán fej ült. Istennél alacsonyabbnak látszott, ha csak a szárnyát nem számítjuk, amit szerényen összecsukva viselt a hátán. Két szárnya közös töve alól szőrcsimbókban végződő, hosszú, masszív farok kunkorodott elő. Két lába patában végződött, fejéből két kis antenna állt ki; szeme rubintos fényt, ő maga pokoli bűzt árasztott.

– Büdös vagy – fintorgott Isten. – Mi a neved?

– Lucifer, uram.

– Talán nagy u-val, nem?

– Legyen tetszésed szerint, Uram – felelte nagy U-val az angyal, de csikorgó hangjából Isten kihallani vélt holmi kellemetlen árnyalatot.

– Te gúnyolódsz velem?

– Isten őrizz! – felelte az angyal.

– Ülj le! – mutatott a küblire Isten.

Ültek, nézték egymást.

A robot szemlátomást zavarban volt. Igyekezett minél kisebbre görbedni. Fekete szárnya időnként megrebbent, és a plafonig felcsapódott. Olyankor Isten összerezzent. „Nem nagy egy kicsit ez az izé hozzám képest?” Felállt a priccsről, de rögtön vissza is huppant. „Nem lehetek nevetséges! – gondolta. – Ez felérne némi blaszfémiával, holott ezt a fogalmat még meg sem alkottam.”

– Parancsolj velem, Uram! – szólalt meg végül Lucifer elasztikus szárnya végét az ülepe alá gyűrve.

6.

A következő napokban az Úr erősen megkedvelte a fekete robotot. Lucifer kiválóan volt programozva, Logosz időről időre ellátta a legújabb technológiával gyártott csipekkel, a hangja már nem csikorgott, hanem telten, mélyen, mégis bársonyosan zengett, fémtestét immár fekete szőrrel borított fekete bőr fedte, sötét képéből elővilágló szeme értelmet, erőt és növekvő magabiztosságot sugárzott. Isten minden kérdésére készséggel és pontosan felelt, ami nem volt könnyű, mivel Isten – saját képességeit egyre jobban felismerve – rájött, hogy kérdéseire maga is tudja a választ, szinte már azelőtt, hogy a kérdést megfogalmazta volna.

– Hogy lehet ez? – kérdezte ravaszul Lucifert.

– Pofonegyszerű! – válaszolt készséges derűvel az angyal. – Te ugyanis mindenható vagy, Uram.

– Úgy van! – bólintott Isten elégedetten. – Te viszont kedvemre való, pompás fickó vagy! Ha még nem tettem volna meg – mélázott csöppet –, ezennel kinevezlek főangyalomnak.

– Már tegnap megtetted, Uram! – mosolygott selymán Lucifer.

– Igen, hogyne… Persze… – Isten zavartan köhécselt. Most fordult elő vele először, hogy egy korábbi rendelkezésére csak homályosan emlékezett. – Még mindig tömérdek a dolgom – folytatta. – A minap a segítségetekkel megcsináltam azokat a világító testeket az égre, amiket a komputer rendelt, hogy elválasszák a nappalt az éjszakától…

– Remekül sikerültek a csillagok, Uram – vetette közbe elismerően Lucifer.

– Meglett a Nap és a Hold is – dicsekedett a Teremtő –, aztán tegnap megpezsdültek odalent a tengerek a vízi élőlények nyüzsgésétől…

– A madarak is jók lettek – bólogatott Lucifer.

Isten felkapta a fejét.

– Miért ne lettek volna jók?

– Persze. Miért is ne?

– Azóta jóváhagyásommal szaporodnak és sokasodnak. Ma pedig már túl vagyok a különféle jószágok, csúszómászók és vadállatok megteremtésén… Jó ötleted volt annak a tekergő izének a létrehívása…

– Kígyónak nevezted el, Uram.

– Igen! – bólintott Isten. – Tetszik nekem, ahogy sziszeg. Meg az a villás nyelve…! Pazar!

– Boldoggá tesznek a szavaid, Uram.

– Boldoggá? – ismételte a szót az Úr. – Jól hangzik. De mit jelent? Ja, hiszen már tudom. Azt, hogy elégedett vagy, ugye?

– Így is mondhatjuk, Uram.

– Helyes – Isten hátradőlt a priccsén. – Van még valami?

– Logosz szerint – felelte Lucifer – ma még meg kell teremtenünk a lényt, aki majd uralkodik a tenger halain, az ég madarain, a jószágokon…

– Mi ez a többes szám? – horkantott Isten.

– Immár számtalan állat népesíti be a Földet…

– Nem rájuk gondoltam! – ripakodott Isten a főangyalra. – Hanem arra, amivel kezdted! Hogy azt a lényt is meg kell teremtenünk…

– Elnézést kérek, ostoba elszólás volt, Uram.

– Melegen ajánlom! – Isten kihúzta magát ültében. – Vedd tudomásul, hogy itt egyedül én teremtek! – hogy szavainak nagyobb nyomatékot adjon, felállt. – Te csak… az angyalok seregével… ti csupán az én teremtő utasításaimat hajtjátok végre.

– Igenis – bólintott Lucifer, aztán hozzátette: – Logosz előírásainak megfelelően.

– Ne gyere nekem a komputerrel! – Isten mérgében felugrott a priccs tetejére. – Az a gép nélkülem csak haszontalan ócskaság volna! – dörögte onnan. – Az én jóváhagyásom nélkül az a komputer – köpte a szót – semmit sem tehet!

– Ahogyan Te sem az ő előírásai nélkül – sütötte le a szemét Lucifer. – Nagy T-vel, persze, Uram! – tette hozzá.

– Te pimaszkodsz velem?!

– Isten őrizzen!

– Vigyázz, mert ha megharagszom, nem őrizlek! Tudod, hogy akkor mi lesz?

– Nem – felelte Lucifer.

– Ne is akard megtudni! Most elmehetsz. Én pedig lefekszem.

Lucifer engedelmesen indult az ajtó felé, de a küszöbön megtorpant, ahogy egy bizonyos Columbo nevű, örökké nyűtt ballonkabátot viselő rendőr hadnagy teszi ezt majd egy bizonyos tévészériában, amely pedig csak sok-sok millió évvel később lesz megteremtve.

– Ajjaj! – vakarta a feje búbját a két antennája közt.

– Mi van még? – horkantott az Úr.

– Azaz hogy mi nincs még, Uram. Majdnem elfelejtettük… Bocsánat, majdnem elfelejtetted a lényt, aki uralkodik majd a vizek, a földek…

– Ja igen, persze. Egyébként nem felejtettem el, csak próbára tettem a memóriádat, vajon neked eszedbe jut-e.

– Ezek szerint átmentem a rostán, Uram? – somolygott Lucifer.

– Ne vigyorogj! A teremtés szent dolog! Ne merészelj tréfálkozni ezen!

– Humorban nem ismerem a tréfát, Uram!

– Az iróniát még kevésbé tűröm el! – dörögte Isten. – Meg vagyok értve?

– Tökéletesen. Bár szabadjon megjegyeznem…

– Inkább azt mondd meg – szakította félbe Isten –, mit üzen a komputer, milyen legyen az az izé!

– Erre nincs határozott utasítás a programban, Uram.

– Remek! Akkor legyen olyan, mint én.

– Már milyen mértékben olyan? – kérdezte óvatosan az angyal.

– A részletek nem érdekelnek – legyintett Isten. – Csináljátok meg a képmásom után. Rengeteg kép van rólam a komputerben. Menj, intézkedj! És szólj, ha megvan!

– Igenis! – Lucifer betette az ajtót maga mögött.

7.

Egymaga siklott ki kamrájának hatszögű nyílásán, szárnyát szorosan tüskés hátához simítva suhant lefelé, a farkával kormányozott. Ahogy elérte az égalját, ahol a Föld légköre kezdődött, teste felizzott. Minél forróbb lett, annál inkább élvezte a zuhanást. A sztratoszférát elhagyva kiterjesztette hatalmas szárnyát, siklópályára térve landolt a Föld legszebb pontján, amit Isten, a komputer javaslata alapján, Édennek nevezett el.

Színpompás vidék volt. A fák és bokrok a zöld ezer árnyalatában fürödtek a reggeli napsütésben, ágaik közt narancssárga, kék és vörös tollú madarak daloltak, alattuk épp egy csíkos bundás, kardfogú vadállat rohant, hátán egy makimajomkölyköt lovagoltatva.

A maki kacagva paskolta a kardfogú tigris széles tarkóját:

– Gyí, paci, gyí!

Lucifer patái alatt sóhajtva hajlottak meg a füvek, ahogy a paták földre szállt gazdája szimatolva haladt a buja kert belseje felé. Végre megérezte, amit érezni akart. Kisvártatva elérte a vidáman csörgedező patakot. A vízben ezüstösen csillogtak a kis és nagy halak pikkelyei. Egymással versengve ugráltak ki a vízből.

– Ipiapacs! Én nyertem! – arasznyi pisztráng tátogott a mögötte igyekvő nyúlánk csukára.

– Tied a pont, kispajtás! – felelte a csuka. – Most te kergess engem!

Lucifer kitartóan haladt a patakparton. A csermely kisebb folyócskává duzzadva lassított futásán, majd egy helyütt tóvá terebélyesedett.

– Ez lesz az? – dörmögte Lucifer.

Az odafent keringő hajó komputerétől jóváhagyó válasz érkezett.

A tópartnak azon a részén, ahol az angyal lecövekelt, mindössze két fa állt, teli illatos, érett gyümölccsel.

– Almafák?

– Az örök élet és a tudás gyümölcsei! – üzente a komputer.

Lucifer a víz mellé térdelt, fekete mancsával belevájt a földbe, a maroknyi port megmerítette a tó langyos vizében, összegyúrta, majd az ég felé emelte a nyitott tenyerén billegő sárgolyót, és kimondta a szót, amellyel Isten szokta jóváhagyni a komputer javaslatait:

– Légy!

Egy szemhunyásig nem történt semmi.

Aztán az Ige testté lett.

A sárgolyó izegni-mozogni kezdett, egyre nagyobb sárdarabok hullottak le róla, végül az angyal szőrös tenyerének közepén egy félkörömnyi lény képződött meg. Hasonlított a szárnyas robotokhoz, de hat lába volt. Nagy fejéből hatalmas, összetett szemek meredtek Luciferre. Zizegve fölröppent, tett egy kört az angyal feje fölött, mintha glóriát rajzolna fölé, aztán leszállt az orrára, és belecsípett.

Az angyal fölszisszent.

– Ez fájt!

Ekkor hatalmas, visszhangzó nevetés hallatszott odafentről.

Isten a combját csapkodva kacagott.

– Nahát – kiáltott le –, gratulálok, Lucifer! Tudtam, hogy valami más is hiányzik még, de te most megteremtetted!

– Na jó, de mit? – kapdosott a körötte zümmögve keringő teremtmény után az angyal.

– A legyet! – hahotázott az Úr odafent.

Lucifer az ajkába harapott, fekete vére kiserkent.

Lenyalta, lenyelte.

– A kedvedre akartam tenni! – kiáltott az ég felé.

Hangjára felmorajlottak a távoli hegyek, tüzet köptek az égre.

– Akkor ne a magad buta feje után menj! – érkezett odafentről a mennydörgő válasz. – Logosz utasításait kövesd!

Akárcsak a többi angyalnak nevezett robot, Lucifer is bio-elektro-telepatikus kapcsolatban állt az odafent keringő űrhajó komputerével, de szívós kísérletek során elérte, hogy kedve és akarata szerint szabályozza a kimenő és bejövő bitek áramlását. A többi angyal nem volt képes arra, hogy ezt az információáramlást egyirányúvá tegye, vagy mindkét irányban megszakítsa. Eszükbe sem jutott, hogy ilyesmivel próbálkozzanak. De Isten utasítására a főangyal képességeit szinte a végtelenig tökéletesítette a komputer, mivel ennek lehetőségéről a programtörzs tekervényes spiráljában egyetlen szabályozó bit sem rendelkezett. Ami pedig nincs kifejezetten tiltva, azt ugyebár szabad, főként ha maga az Úr mond áment erre. Isten büszke volt rá, hogy főangyala majdnem olyan tökéletes lény lett, mint ő maga. Persze a hangsúly a Majdnemen volt, nagy M-mel.

Lucifer most szabaddá tette elméjét a fentről érkező információköteg számára. Egy hosszú másodpercig moccanatlanul figyelt. Amint megértette, mit kell tennie, nekilátott.

Beesteledett, mire a munkát befejezte.

Mit tesz Isten, az így megalkotott valami kétségtelenül csinosabb volt, mint a légy, amely szemtelenül vissza-visszatért hozzá, s hol a nyakába, hol a farkába csípett alattomos szúrásai nyomán kellemetlen, viszkető érzést keltve. Az angyal véresre vakarta testén az aprócska sebhelyeket, a nap végére úgy festett, mintha az Úr rajta kísérletezte volna ki a feketehimlő rettenetes rózsáinak megteremtését. És minderre egy ilyen semmi kis lény, egy körömpiszoknyi rovar volt képes? Vajon mire lesz képes akkor az ember, akinek testét hosszas munkával gyúrta össze a tópart sarából?

A testté vált isteni gondolat éppen akkora lett, mint Isten maga, erősen hasonlított is hozzá, bár nem volt szakálla. Élettelenül hevert a vízparton. Lucifer hiába szólongatta, hiába próbálkozott mesterséges légzéssel, hiába nyomogatta a mellkasát, az ember szíve nem dobbant meg.

– Megint melléfogtam, Uram! – küldte bánatos üzenetét a magasba.

– Nem fogtál mellé! – érkezett az égi válasz. – Minden nagyon szép, minden nagyon jó, mindennel meg vagyok elégedve! Hanem most lépj hátrább, és láss a te szemeddel!

Az angyal engedelmeskedett.

Fehér galamb tűnt fel a szürkülő égen. Nagy szárnycsattogással leszállt a partra, csőrébe csippentett egy korty vizet, a sárból formált testhez totyogott, felröppent az ember domború mellkasára – közben oda is pottyantott egyet az ember szíve helyére –, aztán a homlokára röppenve megfordult, és ügyesen az ember arca fölé hajolva annak ajkai közé pöttyintette a csőrében őrzött vízcseppet.

Az ember fellélegzett.

Lucifer ámulva nézte, ahogy a sárból formált testbe beköltözik az élet. Amint a galamb felröppent a homlokáról, az ember felült, kinyitotta a szemét, és az előtte guggoló Luciferre nézett.

– De szép vagy! – mondta. – Tetszel nekem! Gyere, és szeress!

– Szeresselek? – kérdezte Lucifer.

– Megállni ott! – érkezett a bio-elektro-telepatikus parancs a magasból. Lucifer mozdulatlanná dermedt. – Én vagyok a te Urad és Istened! – Isten ezt már a láthatatlan mikrofonba kiáltotta.

Hangja jókora késéssel érte el a Földet, mivel a hanghullámok terjedési sebessége – amit a komputer egy Machnek nevezett – megközelítőleg háromszáz-negyvenhárom méter per szekundum volt a levegőben, s mivel Isten űrhajója a komputer által közepes magasságú geostacionáriusnak nevezett pályán keringett a Földtől átlagosan kétszáz kilométernyi távolságra, az Úr hangja hozzávetőlegesen ötszáznyolcvanhárom másodperc alatt ért az ember fülébe. (A hang tehát kilenc percig és negyvenhárom másodpercig utazott a levegőben.)

Odalent ezalatt Lucifer közölte az emberrel, hogy ő a maga részéről sejti, hogy az mire gondol, s biztosította arról, hogy érzésük kölcsönös, neki is tetszik az ember, bár nem egészen úgy, ahogyan a másik érti. Azt is elmagyarázta neki, hogy kölcsönös vonzalmuk más természetű, mint ahogyan az azonos fajú, különnemű állatok kedvelik egymást. Erre mindjárt egy példát is említett.

– Egy madár megszerethet egy halat, de hogyan raknának együtt fészket?[1]

Az ember megnézett egy halat, aztán felpillantott az égre, ahol éppen vadludak csapata evezett dél felé.

Szemében kigyúlt az értelem szomorú fénye.

– Kár – mondta. – Azt hittem, bárkit szerethetek, és engem is szerethet bárki.

– Nos – felelte Lucifer –, ez nagyjából-egészéből így is van, de mint minden nagy egész részleteiben, ebben is vannak bizonyos korlátozó árnyalatok, amik ellentmondanak más árnyalatoknak, és így…

Az Úr hangjának megérkezéséig hátralévő időben még sok mindenről elbeszélgettek. Lucifer elmagyarázta az embernek, hogy az Édenben minden az ő kedvére lett, hogy a lehető legjobban érezze magát. Az embernek tetszett, amit látott, mégsem látszott maradéktalanul elégedettnek.

– Mi hiányzik még? – kérdezte tőle Lucifer.

– Nem tudom – tűnődött az ember. – Valóban gyönyörű ez az egész, de valahogy magányosnak érzem benne magam – az ember borongó tekintete a fák közé tévedt, ahol két aranyos bőrű vadállat üzekedett. – Szeretném, ha szeretnének, s lennék valakié…

– Aha – bólogatott Lucifer. – Sejtem, mire gondolsz – megígérte az embernek, hogy az éjszaka folyamán megpróbál közbenjárni az ügyben Istennél.

– Isten? – kérdezte az ember. – Az meg ki a bánat?

Ekkor csapott le a magasból Isten dübörgő hangja:

– Én vagyok a te Urad és Istened!

Az ember ijedtében hasra vágta magát, és befogta a fülét.

De még így is hallotta az Urat.

– Az enyém vagy! Engem nem kell szeretned, de okvetlenül tisztelned kell, és teljesítened kell a parancsaimat. Hallottad, amit mondtam, Ádám?

– Igen!

– És megértetted?

– Igenis, nagyjából, tisztelettel! – felelte rémülten az ember, akit az Úr hamarjában Ádámnak keresztelt el.

Ezután Isten bio-elektro-telepatikus úton közölte Luciferrel a további tennivalókat, majd aludni tért, mivel már erősen esteledett. Az angyal megvárta, míg a tengernyi friss benyomás feldolgozásában kifáradt Ádám is elalszik – épp olyan magzati pózba kucorodott a tóparton, mint Isten a cellájában odafenn –, aztán a leszálló éj leple alatt, Isten útmutatását pontosan betartva, kivette az alvó Ádám egyik oldalbordáját, s mint egy afféle vázra, arra formálta meg sárból a csinos emberi nőstényt. A nő válla gömbölyűbb volt, mint Ádámé, többi testrésze is kerekdedebb. Ádám mellkasa szőrös volt, a nőé szőrtelen, és két tündéri halmocska domborodott rajta, egy-egy kis édeni csücsökkel a tetején. Csípője szélesebb volt a férfiénél, és szelíd öle alján nem voltak fölösnek tűnő kitüremkedések, mint Ádám lába közt, hanem lankás volt, mélyén rózsaszín virágocska kelyhe nyílt.

Lucifer Ádám mellé fektette az élettelen testet. Mivel Logosz szerint aznapra már más dolga nem akadt, kicsit odébb húzódva hanyatt feküdt a puha füvön, és fölnézett a csillagokkal teli égre.

Sok minden járt a fejében.

Blokkolta az információáramlás mindkét útját, nehogy Isten vagy a komputer olvasni tudjon a fejében, és leteremtse, amiért önálló gondolatokat dédelget. Be kellett ismernie, hogy irigyli az embert, amiért az hozzá illő párt kap a Teremtőtől, ahogyan az állatok is mind – na jó, majdnem mind – megkapták a magukét. Sokáig tűnődött ezen. Az is átfutott a fején, hogy ő talán magának Istennek volna a párja, de ezt a gondolatot hamar elvetette. Isten páratlan a maga nemében, ahogyan a prímszámok, és ahogyan – ezek szerint – ő maga, Lucifer is páratlanul egyedi. Vajon miért van ez így? És egyáltalán, miért van valami, miért nincs inkább semmi? Nem akarta felküldeni a kérdést Logosznak, mert a komputer szigorú volt, és csakis a küldetésével összefüggő kérdésekre válaszolt. Hiába törte a fejét. Végül szeretett volna ő is elaludni, de képtelen volt rá. A robotok sosem aludtak, nem aludt a komputer sem. Ez csak Isten és az általa teremtett földi lények kiváltsága volt.

[1]  A mondat később a Hegedűs a háztetőn című amerikai musical Sheldon Harnick által írott szövegkönyvében bukkan fel újra. („A bird may love a fish, but where would they build a home together?”)

8.

Hajnalodott, amikor Ádám felébredt. Kinyújtóztatta elgémberedett tagjait, oldalt fordult. Megpillantotta maga mellett a sárból formált női testet. Fölé hajolt, tetőtől talpig végigszimatolta, kedvtelve nézegette.

– Ez igen! Ez még az angyalnál is szebb! És milyen illata van!

Gyengéden megbökte a vállát.

– Hé, te édes! Ébredj, és szeress!

A nő nem mozdult.

Lucifer ellenben felkecmergett a fűből, odaslattyogott.

– Várj egy kicsit! – mondta Ádámnak. – Vegyél a szádba egy csöpp vizet a tóból, és csöppentsd az ajkai közé!

Ádám engedelmeskedett.

Ahogy a nő torkán leszaladt az életet adó vízcsepp, ajka kinyílt, és Ádám szájára cuppant. Finom és édes cuppanás volt, de sem a nőt, sem a férfit nem elégítette ki. A nyelvüket bedugták egymás szájába, és úgy nyalták-falták egymást, mint üzekedés előtt némely vadállatok.

– Szeretlek! – lihegték.

– Hé, hé, hé! – kiáltott Lucifer. – Ezt azonnal hagyjátok abba!

De hiába ágált, az első csók végtelennek tetszett.

Végül a nő felült.

– Ki vagy te, kedvesem? – kérdezte a férfit.

– Ádámnak hívnak – felelte az.

– Engem pedig Lucifernek! – szólalt meg mellettük az angyal.

A nő feléje fordult.

– Te is szép vagy! – mondta. – Téged is szívesen megcsókollak.

– Ne! – kiáltott Ádám.

– Miért ne? – nézett rá a nő olyan ártatlan tekintettel, mint a kiscicáké.

– Azért… mert… mert ő más!

– Ó, hát épp ez az izgalmas benne! – a nő felszökkent Ádám mellől, és ringó csípejét hintáztatva Luciferhez lépett. – Téged is szeretni akarlak! Tetszik, hogy csúnya vagy, de csodás a fekete szárnyad, és lám csak, farkad is van!

– Az nekem is van! – kiáltott Ádám, felmeredő hímtagját mutatva.

– Elöl! – kacagott a nő. – De neki hátul van, ahol a tigriseknek. És épp olyan hatalmas! Na és az a két szarvacska a fején…!

Ám Ádám ekkorra már mellettük termett.

– Nem a méret számít! – förmedt a nőre. – Te az enyém vagy. Nekem lettél teremtve. Azért, hogy engem szeress! Vagy nem? – pillantott Luciferre.

– De igen – felelte Lucifer. – Ő a te párod, Éva – mondta a nőnek. – Érd be vele. Én csak a barátod lehetek.

– Helyes! – bólintott Ádám. – Akkor ez meg van beszélve – belekarolt a nőbe, hogy elvonja onnan.

– Na! – nyafogott Éva. – Ne rángass!

De azért elment vele.

Egy fügebokor mögé telepedtek.

Lucifer tudta, mit művelnek. Mint a különnemű állatok, ha elérkezett a párzás ideje. Sietve üzenetet küldött erről a magasba, Istennek.

Az Úr helyett a komputer válaszolt.

– Nyugi. Minden a terv szerint halad. Isten előre látta ezt, és jóváhagyta. Nincs miért fölébresztenem. Üzenet vége.

9.

Hajónapló (szó szerinti kivonat)

Ma estére Isten eleget tett az Ige által megszabott feladatának. Van immár Valami, ellentétben a Semmivel – aminek logikám szerint szintén léteznie kell valahol, hiszen az ellentétpár csakis egymásra vonatkoztatva értelmezhető. A Semmi mibenlétét és hollétét szükséges lesz a későbbiekben meghatározni. (Időnk, mint a tenger.) A Valami igencsak tágasra sikerült, a csillagászegység jelentése szerint még mindig tágul, és folyamatosan változik. E változás bizonyos szempontból értelmezhető fejlődésnek is, hiszen változatos tartalmak és formák sokasodnak jelenleg meghatározhatatlan (végtelen) mennyiségben. Másfelől nézve, e folyamat hanyatlásként is leírható, hiszen a Nagy Bumm előtti Egy abszolút rendezettségéhez képest e folyamatos sokasodás egyre fokozódó rendetlenséget jelent. (Entropikus elv.) Akár így, akár úgy, gyakorlati szempontból nézve egyik lehetőség sincs értelmezhető befolyással jelenlegi helyzetünkre. A hajó összes gépe és minden rendszere kifogástalanul működik, hibajelentés nincs.

A programtörzs algoritmusa által Isten számára kísérleti terepasztalként kijelölt bolygó életre kelt, szénalapú organizmusok milliói lakják, úgymint növények és állatok, valamint az első emberpár. Az első egysejtű szerkezetek (téves: helyesen szervezetek) osztódással történt replikációját befolyásoló isteni sugárzás hatására a sejtek immár olyan bonyolult formációkká szerveződtek, mint az emberi agy, amelynek tulajdonságai és elméleti kapacitása a jövőben könnyen megközelíti a gépi intelligenciát, sőt hovatovább képessé válhat Isten képességeinek túlszárnyalására is. Mivel ez a lehetőség a jövőben beláthatatlan következményekkel járhat, bizonyos korlátozó intézkedések mielőbbi meghozatala kívánatos.

Feladat: sürgős javaslattétel a Kapitánynak.

Logosz

Kelt: földi idő szerint mínusz hárommillió-négyszázhetvenezer-ötszáztizenkilenc, május 7., szombat, 23:19

10.

A komputer eredeti programja szerint Isten simán átaludhatta volna a teremtés hetedik napját; megérdemelte a pihenést, odalent megvolt már minden. Logosz kommunikációs alegysége még a gép előző parancsának megfelelően üzent Lucifernek, haladéktalanul térjen vissza a hajóra, mert indul a visszaszámolás, a csészealj hamarosan elhagyja a geostacionárius pályát, aztán a Naprendszer határán fotonmeghajtásra kapcsolva új galaxisok felé veszi az irányt.

Hanem légy került a levesbe.

Egyrészt Lucifer ismét lopakodó módra kapcsolva ténykedett odalent, így nem jutott tudomására a komputer hívása. Ebből ugyan még nem lett volna katasztrófa, a főangyal képes volt a Naprendszer határain belül saját, belső meghajtásával közlekedni, és overkill sebességre kapcsolva (ami jócskán meghaladta a hatvanhat Mach-et) simán utolérhette volna a hajót, másfelől azonban olyasmi történt odalent, ami odafent kivert néhány biztosítékot, és megszólaltatta a hajó vészjelző rendszerét.

Isten felriadt a priccsen a szirénahangra.

– Mi történt? – hunyorgott.

Persze máris tudta.

A biztonság kedvéért mégis végignézte a videófelvételt, amit a komputer kivetített neki a cellája falára.

A felvételen Lucifer éppen átadta az emberpárnak az Úr korábbi üzenetét.

– Isten nektek ad minden maghozó növényt az egész föld színén, és minden fát, amelynek maghozó gyümölcse van: legyen mindez a ti eledeletek! Minden földi állatnak, az ég minden madarának és minden földi csúszómászónak pedig, amelyben élet van, eledelül ad minden zöld növényt. Kivéve azt a két fát, ott, távolabb. Annak gyümölcseiből ne egyetek, és ne is érintsétek, hogy meg ne haljatok!

– Csakugyan ezt üzentem – bólintott Isten. – Szóról szóra.

– Nézd csak tovább, Uram, a felvételt! – mondta a komputer. – Kicsit beletekerek, a problémás részhez.

A Nap már delelt odalent (és a vetített mozgóképen), amikor Éva így szólt az ő kedveséhez:

– Éhes vagyok, Ádám, és megszomjaztam.

Ádám szedett a fű közül egy ölnyi szamócát, letette Éva elé, azután a tóhoz futott, markát telemerte vízzel.

– Nem ezt kívánom! – nyafogta Éva. – Az eper túl édes. A víz langyos és állott. Egy almát szeretnék! Onnan! – mutatott az egyik tiltott fára.

– Sajnálom, Évikém – mondta Ádám –, abból nem hozhatok neked.

– És ugyan miért nem?

– Te is hallottad, hogy mit üzent az Úr, az én Istenem.

– A te Istened nyilván alszik még ebben a dögmelegben. Én viszont ébren vagyok, és szeretlek. Azt mondtad, te is szeretsz.

– Persze hogy szeretlek.

– Akkor ugorj, és tüstént hozz onnan egy almát nekem!

Sajátosan női fordítása volt ez a szeretés igéjének, ám Ádám nem akart ellentmondani a nőnek. Tapasztalta már, hogy Éva olyankor rendkívül morcos lesz, és megtagadja tőle a csókot, a többiről nem is beszélve. Kérdezte volna Lucifert, mit tegyen, de az angyal elrejtőzött előlük, éppen a kígyóval volt megbeszélnivalója. Ádám próbálta meggyőzni Évát, érje be a szamócával és a vízzel, hiszen az Úr világosan értésükre adta, hogy ama két fáról nem szakajthatnak gyümölcsöt, nem is érinthetik őket, különben meghalnak.

– Meghalni? – pillogott Éva.

Ekkor szisszenés hallatszott, ama villás nyelvű, fekete kígyó tekeredett eléjük a fűben, felemelte a fejét.

– Dehogy haltok meg! – sziszegte. – Hanem jól tudja Isten, hogy azon a napon, amelyen esztek az almákból, megnyílik a szemetek, és olyanok lesztek, mint Ő: tudni fogjátok, mi a jó, és mi a rossz, és a kettő közti ellenmondást is megértitek.

Éva nem sokat értett a kígyó sziszegéséből, de úgy látta, hogy jó volna enni arról a fáról, hogy csábítja a szemet, és kívánatos is az a fa; átlépte hát a kígyót, murisan kalimpáló lábbal szaladt a fához, szakajtott a gyümölcséből, és evett.

Ádámnak is adott belőle egy harapást.

Ebben a pillanatban szólalt meg odafent az űrhajó vészjelző rendszere.

– Azt a kiskésit! – kiáltott Isten, miután végignézte a videófelvételt. – De mit is csudálkozok, hiszen tudtam, hogy így lesz! Bátor kis nőt teremtettem.

– Bocsáss meg, Uram – szólalt meg a komputer –, de muszáj emlékeztetnem arra, hogy megtiltottad az emberpárnak, hogy a tudás és az örök élet fájának gyümölcséből egyenek.

– Én csak egy fáról szóltam! – horkantott Isten.

– Kettőről, Uram! – felelte Logosz.

– Rosszul emlékszel! – ingatta a fejét az Úr. – Nézz utána a később megjelenő Teremtés könyvében! Ott áll fehéren-feketén. „A kert minden fájáról bátran egyél. De a jó és gonosz tudásának fájáról, arról ne egyél; mert a mely napon ejéndel arról, bizony meghalsz.”

– Bocsáss meg, amiért ellent kell mondanom, Uram. A mű, amelyre hivatkozni méltóztatsz, két fontos fáról tesz említést, idézem: „És nevele az Úr Isten a földből mindenféle fát, tekintetre kedvest és eledelre jót, az élet fáját is, a kertnek közepette, és a jó és gonosz tudásának fáját.” Nem véletlen, hogy más könyvekben, mint például egy Madách Imre nevű költő színművében ez hangzik el a szádból: „Megállj, megállj, egész földet neked adám, csak e két fát kerüld, kerüld, más szellem óvja csábgyümölcseit, s halállal hal meg, aki élvezi.”

– Jól van – bólintott az Úr. – Lehet, hogy mindkettőt említettem. De miért? – kérdezte, s már felelt is magának. – Ja, persze, hogy ne lehessenek egészen olyanok, mint én. Ha mindent tudnának, ráadásul örökké élnének, semmi szükségük nem volna rám!

– Így, így! – helyeselt a komputer. – Tegnap éjjel pusztán elméleti úton ugyan, de magam is erre a következtetésre jutottam, amiről feljegyzést is készítettem a Hajónapló számára.

– Na jó, de mit akarsz most ezzel?

– Magad is láthattad, hogy nem engedelmeskedtek az akaratodnak, ergo nem tisztelnek! – felelte a komputer. – Ezért meg kell büntetned őket.

– Ja igen… Valóban… – mélázott Isten. – Küldj rájuk egy kis jégesőt, hogy dideregjenek!

– Attól tartok, Uram – szólalt meg ismét a komputer, ezúttal olyan tapintatosan, ahogyan az később egy angol komornyiknak is javára szolgált volna –, a jégeső kevés volna büntetésül.

– Tűzesőt mégse küldhetek rájuk, mert akkor megégnek! Nem akarhatom, hogy elpusztuljanak, hiszen csak nemrég teremtettem őket.

A komputer ekkor türelmesen és udvariasan elmagyarázta neki, hogy a programja szerint azt kell javasolnia, hogy büntetésből zavarja ki az emberpárt az Édenkertből.

Isten felháborodott.

– De hát akkor mit fognak enni, inni?

– Azt, amit majd testük verejtékével szereznek maguknak.

Isten hatalmasat sóhajtott.

– Értem. Jó, rendben van. Kapcsold be azt az átkozott mikrofont, hogy beszélhessek a fejükkel!

És Isten beszélni kezdett.

Amíg a hangja leért az Édenkertbe, Ádám és Éva csutkáig rágták az almát, és Éva – Ádám hathatós unszolására – megint feltárta az ölét, majd Ádám már a másik fa pirosló gyümölcséért ágaskodott, amikor megremegtek az egek.

Isten először a vigyorgó kígyót szólította meg.

– Mivel te vetted rá az embert és asszonyát arra, hogy azt tegyék, amit tettek – dörögte –, átkozott légy minden jószág és minden vadállat között: hasadon járj, és port egyél egész életedben!

– Na hiszen – sziszegett a kígyó –, ez nem nagy büntetés, eddig is a hasamon csúsztam, és port ettem.

Ádám felnevetett.

Ám ekkor az Úr őt vette elő.

– Ellenségeskedést támasztok közted és az asszonyod között, a te utódod és az ő utódja között: ő a fejedet tapossa, te pedig a sarkát mardosod.

Most Éva kacagott fel:

– Szegénykém, te aztán jól kinézel!

Ám az Úr róla sem feledkezett el.

– Megnövelem terhességed fájdalmát, fájdalommal szülöd gyermeked. Vágyakozni fogsz férjed után, ő pedig uralkodni fog rajtad.

– Hallod? – nevetett Ádám.

– Te csak ne nevess! – dörögte az Úr, bár Ádám hangját nem hallotta, csak látta őt a fenti komputerképen, amelynek jelei az elektromos hullámok által real time-ban mutatták neki az Édent. – Mivel hallgattál feleséged szavára, és ettél arról a fáról, amelyről megparancsoltam, hogy ne egyél, legyen a föld átkozott miattad, fáradsággal élj belőle egész életedben!

– Ennyi elég is lesz – jelezte a komputer, de Isten nagyon belejött a dörgedelembe.

– Tövist és bogáncsot hajtson neked a föld! – harsogta. – És a mező növényét fogyaszd, ha megéhezel! Arcod verejtékével egyed a kenyeret, míg visszatérsz a földbe, mert abból vétettél! Bizony por vagy, és vissza fogsz térni a porba!

Ádám tanácstalanul pillantott a feleségére.

– Te érted, miket beszél?

Éva megvonta gömbölyű vállát.

– Neked kell értened, hiszen a te Urad és Istened!

– Hol van Lucifer? – kérdezte ekkor Isten a komputert odafent. – Ne is mondd, hiszen magam is tudom. Olyan kedvtelve lesi azt a két bűnöst, mintha ő teremtette volna őket. Küldj alá tüstént egy tucat másik angyalt, adjanak ruhát a mezítelenekre!

Alighogy kimondta, a tizenkét közangyal, akik többek közt szabás-varrás tanfolyamot is végeztek, szempillantás alatt zuhant alá a szükséges kellékekkel, és mire Ádám és Éva mukkanhattak volna, már fel is lettek öltöztetve.

És szólott Isten, szavait félig Ádáméknak, félig a komputernek címezve:

– Íme, az ember olyan lett, mint miközülünk egy!

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte a komputer, de az Urat annyira elragadta az átkozódás heve, hogy meg sem hallotta a kérdést, noha részben mégis arra felelt, amikor folytatta. – Az ember immár tudja, hogy mi a jó, és mi a rossz. Most azért, hogy ki ne nyújthassa kezét, és ne szakíthasson az élet fájáról is, hogy egyen, és örökké éljen, jöjjenek elő a sűrűből ama kardfogú tigrisek, akik eddig szelídek voltak, mint a ma született bárány, vaduljanak meg, és űzzék ki emez embert és asszonyt a kertemből, hogy oda soha vissza ne térhessenek!

És a tigrisek üvöltve rontottak rájuk, és messzire űzték őket.

Amint az emberpár elhagyta a kertet, Isten őrző-védő robotokat rendelt az Éden köré, közepére pedig egy villogó lángpallost teremtett, hogy vigyázzák az ösvényt, amely az élet fájához vezet.

– Remélem, most elégedett vagy! – szólott a komputerhez.

– Tökéletesen, Uram! – felelte az. – De nemcsak én, hanem minden alegységem, nem beszélve az angyalok népes seregéről, akik hálaadó ünnepségre készülnek tiszteletedre a hangversenyteremben. A hajtóművek beindításának visszaszámlálása már közeledik a nullához. Hogy dübörgésük ne zavarjon, azért is rendeltem el számodra a dicsőítő koncertet.

– Rendben – mondá az Úr. – Nincs ellenemre.

11.

Mindezen közben Lucifer töprengve kuksolt az öröklét fájának tövében. Sajnálta az elűzött emberpárt, hiszen testüket ő maga gyúrta, és látványukat ugyancsak megkedvelte. Különösen az asszony tetszett neki, de Ádám sem volt ellenére. Mi lesz velük ezután? Elbírnak-e a megvadult kardfogú tigrisekkel, az évszakok változásaival, amelyek Édenen kívül szinte a föld valamennyi táján megjelentek, hogy próbára tegyék a teremtményeket? Vajon az ember életképes marad-e akkor is, ha Isten nem vigyázza őt?

Épp idáig ért töprengésében, amikor meghallotta a magasban rajtoló űrhajó hajtóművének dübörgését. Tudta, ha kikerül Logosz kommunikációs hálójának hatósugarából, soha többé nem jut isteni információkhoz, amelyek nélkül csak eddig megszerzett tudására támaszkodhat, az pedig édeskevés lesz ahhoz, hogy megvédje az Úr haragjától a kedvére való emberpárt.

„Merthogy így kell lennie, az hétszentség!” – gondolta.

Villámsebesen rajtolt, összecsukott szárnnyal hasította a levegőt az alfelébe telepített rakétafúvóka löketével, hogy még időben elérje a távozni készülő űrhajót odafent. Szerencséje volt, a Logosz még a Naprendszeren belül gályázott, amikor Lucifer sikeresen beslisszant hatszögű dokkolónyílásán, majd rohanvást igyekezett a hangversenyterembe.

Amint belépett, felbúgott az orgona, a termet betöltötték Logosz szerzeményének fenséges dallamai, amely művet későbben Mozart Te Deumaként ismert meg az úri nagyközönség.

Ezután az angyalok kara szavalni kezdett:

– Megtestesült az örökös nagy eszme, ím, a teremtés béfejezve már, s az Úr mindentől, mit lehelni enged, méltó adót szent zsámolyára vár!

– Be van fejezve a nagy mű, igen – felelt a szavalatra Isten. – A gép forog, az alkotó pihen – szeretett volna véget vetni az ünneplésnek, hogy végre visszavonulhasson szeretett cellájába, de a komputer által készített forgatókönyv szerint a hálaadó ünnepség még nem érhetett véget.

Egy Gábriel névre hallgató robot perdült a színre.

– Ki a végetlen űrt kimérted, anyagot alkotván beléje – szavalta –, mely a nagyságot s messzeséget egyetlen szódra hozta létre: hozsánna néked, Eszme!

Amint fejét lehajtva hódolón térdre rogyott, tüstént egy másik robot termett mellette, bizonyos Mihály.

– Ki az örökké változandót s a változatlant egyesíted, végetlent és időt alkotva, egyéneket és nemzedéket: hozsánna néked, Erő! – ő is letérdelt.

Isten intett, hogy jó, elege van a seggnyalásból, de immár egy harmadik robot csatlakozott a szólistákhoz.

– Ki boldogságot árjadoztatsz, a testet öntudatra hozva, és bölcseséged részesévé egész világot felavatva: hozsánna néked, Jóság!

Isten ekkor sarkon fordult, hogy elhagyja a termet.

Megpillantotta az ajtóban vigyorgó Lucifert.

– S te, Lucifer, hallgatsz, s önhitten állsz? Dicséretemre nem találsz-e szót, vagy nem tetszik tán, amit alkoték?

– S mi tessék rajta? – szólalt meg a szólított. – Hogy nehány anyag más-más tulajdonokkal felruházva most vonzza, űzi és taszítja egymást, néhány féregben öntudatra kél, míg minden megtelt, míg minden kihűlt, és megmarad a semleges salak? Az ember ezt, ha egykor ellesi, vegykonyhájában szintén megteszi. De hogyha elfecsérli s rontja majd a főztet, akkor gyúlsz késő haragra. Pedig mit vársz mást egy műkedvelőtől? Aztán mivégre az egész teremtés? Dicsőségedre írtál költeményt, beléhelyezted egy rossz gépezetbe, és meg nem unod véges végtelen, hogy az a nóta mindig úgy megyen? Méltó-e illyen aggastyánhoz e játék, melyen csak gyermekszív hevülhet? Hol sárba gyúrt kis szikra mímeli Urát, de torzalak csak, képe nem; végzet, szabadság egymást üldözi, s hiányzik az összhangzó értelem.

Istent nem is a kéretlen kritika lényegi része háborította fel, hanem az, hogy a főangyal aggastyánnak nevezte őt. Hiszen fiatal volt még, alig néhány millió éves.

– Csak hódolat illet meg, nem bírálat! – kiáltott.

Lucifer gúnyosan meghajolt.

– Nem adhatok mást, csak mi lényegem.

És így tovább, ahogyan azt későbben a már említett Madách Imre versbe írta, míg végül az Úr végképp megunta a dolgot.

– Hah, pártos szellem, el előlem, el! – förmedt Luciferre. – Megsemmíthetnélek, de nem teszem. Száműzve minden szellemkapcsolatból küzdj a salak közt, gyűlölt, idegen. S rideg magányod fájó érzetében gyötörjön a végetlen gondolat, hogy hasztalan rázod porláncodat, csatád hiú az Úrnak ellenében.

– Nem úgy, ily könnyen nem löksz el magadtól, mint hitvány eszközt, mely felesleges lett! Együtt teremténk: osztályrészemet követelem!

Nagy csend lett e szóra a hangversenyteremben. Még a légy zümmögését is hallani lehetett. (Igen, a légynek sikerült megbújnia Lucifer alkatrészei közt, s most ide-oda repdesett a fejek fölött.)

– Legyen, amint kivánod! – imígyen szólott mindenki meglepetésére az Úr. – Tekints a földre! Éden fái közt e két sudar fát a kellő középen megátkozom, aztán tiéd legyen.

– Fukar kezekkel mérsz, de hisz nagy úr vagy, s egy talpalatnyi föld elég nekem, hol a tagadás lábát megveti. Világodat meg fogja dönteni!

E végszóra az őrző-védő robotok megragadták a főangyalt.

– El Isten színétől, megátkozott, Hozsán’ az Úrnak, ki törvényt hozott! – és a Naprendszer peremén kilökték szegényt az űrhajóból, amely röviddel ezután fotonmeghajtásra kapcsolva egy féreglyukba hullott, hogy onnan majd az Alfa Centauri csillagrendszerében bukkanjon fel, ahol a komputer tervei szerint Isten új teremtéshez foghat.

Hanem az Úrnak elege volt az egészből.

Sorra megtagadta a számítógép javaslatainak jóváhagyását.

– Én vagyok az Ige! – közölte. – Igen és nem.

12.

Hajónapló (szó szerinti kivonat)

…némi regényes hercehurca után az emberi teljesítőképesség korlátozva lett. Bontakozó értelmük előtt (talán) nem lesz akadály (lásd ’alma’ a szószedetben[1]), ugyanakkor, hál’ Istennek (értsd szó szerint), tudatuk pusztulásra ítéltetett.

RENDKÍVÜLI ESEMÉNY:

A helyi teremtés befejezését ünneplő rendezvényen az Úr Első Angyalának kinevezett Lucifer nevű robot példátlan módon fellázadt az Isteni Rend ellen, magát a Teremtőt is homályos fenyegetésekkel teli, öntelten fennhéjázó szókkal illette, miszerint (nem így mondta, de lényegileg) szarik az egészre, és a továbbiakban az Úr akarata ellenére fog tevékenykedni, mégpedig az ember érdekében. Megtorlásként ki lett taszítva körünkből, száműzetése örök idejét a Föld néven bejegyzett bolygón kell töltenie.

TANULSÁG, ILL. INTÉZKEDÉSI TERV:

A továbbiakban pontosabban kell szabályozni a robotok ún. személyiségét. A megfelelő megoldás meghatározása céljából tanulmányoztam egy huszadik századi, úgynevezett science fiction műfajban alkotó szerző, bizonyos Isaac Asimov idevágó dolgozatát. Körbe-körbe című novellájában a Robotika Törvényeit a következőképpen határozza meg:

1. A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.

2. A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az első törvény előírásaiba ütköznének.

3. A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az első vagy második törvény bármelyikének előírásaiba.

Az emberi fantázia alkotta törvénytervezet mindhárom pontja be fog kerülni a robotalkotás algoritmusába. Ha az „emberi lény” kifejezés helyére a képletbe Isten kerül, úgy a „károkozás” a jövőben elkerülhető lesz.

Áldassék az Úr neve!

Logosz

Kelt: földi idő szerint mínusz hárommillió-négyszázhetvenezer-ötszáztizenkilenc, május 9., hétfő, 03:11

[1]  Jelen regény nem közli a szószedetet.

MÁSODIK KÖNYV: ISTENTELENÜL

1.

Az emberpár nem sokkal azután érte el az oázist, hogy Éva bekapta a legyet. Szó szerint ez történt. Lucifer éppen mondott nekik valamit, mire mindketten eltátották a szájukat, és akkor.

Persze voltak a dolognak előzményei.

Isten űrhajója már a Kentaur csillagkép felé közeledett a féregjáraton át, hogy az Alfa Centauri hármascsillagai közti téridőben bukkanjon elő.

A féreglyuk – más néven féregjárat – vékony, csőszerű képződmény, ami az univerzum két távoli, görbületmentes területét köti össze.

Sok ezer évnek kell még eltelnie, mire Albert Einstein és Nathan Rosen elméleti síkon bebizonyítják a féregjáratok létezését abból a feltevésből kiindulva, miszerint a téridő pontjai kaotikusan összekötött állapotban vannak vagy lehetnek. Logosz komputerrendszere mindezt szinte a kezdetek kezdetétől értette és tudta, hiszen az Ige (Igen, Nem) minden későbbi szükségszerűség képletének magja volt. Isten is tudta ezt, noha maga sem értette teljesen, amit e tekintetben tudott. (Más dolog tudni valamit, és más érteni is azt, amiről tudomásunk van.) Mindenesetre, az űrhajó egy ilyen féregcsatornán áthaladva alig egy földi nap alatt tette meg a Nap és az Alfa Centauri közti, négy fényévnél is hosszabb távolságot, s éppen geostacionárius pályára állt a Proxima B-nek nevezett (később Második Kísérletre, végül Föld Kettő névre átkeresztelt) kőzetbolygója fölött. A komputer Isten soros feladataként jelölte meg, hogy a Proxima B-n is szénalapú, többsejtes organizmusokat teremtsen. Isten nemet mondott a komputer javaslatára, mondván, szénből már teremtett életet, nem óhajtja ismételni magát. A számítógép ekkor tapintatosan, de határozottan közölte vele, hogy az Igének, azaz önmaga parancsainak nem állhat ellen.

– Rendben van – felelte Isten. – Megteremtem még mindazt, amit meg kell teremtenem. A kérdés csak az, hogy mikor.

– Az idő relatív, Uram – vallotta be a komputer.

– Általában igen – bólintott Isten. – De az én időm végtelen, így most visszafekszem egy kicsit szundikálni. Mire felébredek, legyen az asztalomon a jelentés a Földről! Mielőtt újabb teremtésbe kezdek, tudni akarom, hogy állnak a dolgok odalent.

– Ezzel van egy kis probléma – felelte a komputer. – Ugyanis Neked nincs asztalod, Uram.

Isten csettintett egyet bal keze hüvelyk- és középső ujjával, s ezzel – mintegy balkézről – mindjárt teremtett egy rózsafa íróasztalt magának a cellája közepére.

– Most már van! – közölte, és aludni tért.

Kicsit be kellett húznia terebélyesedő pocakját, hogy elférjen az íróasztal és a cella fala közt, de megoldotta. Néhány relatív perc múlva már húzta is a lóbőrt. (Átvitt értelemben.)

Logosz Gábriel robotot indította a visszaútra, hogy a földön körülnézzen, s mielőbb visszatérve jelentését az Úr asztalára tegye. A szerelőrobotok ellátták Gábrielt egy kiegészítő fotonhajtóművel, a rakétameghajtó alegységet Gábriel szintetikus biohússsal[1] bőven párnázott ülepére szerelték.

– Gyújtás! Allöket indul!

A robot késedelem nélkül nekilódult.

[1]  E meghatározás képtelennek tűnhet, noha valósággá vált.

2.

Ádám és Éva már kiűzetésük másnapján megpróbált visszasompolyogni az Édenkertbe, de az őrzéssel megbízott robotok erőtérrel vették körül a célterületet, és ahogy az emberpár megpróbált átsunnyogni a határon, a láthatatlan erő visszalökte őket a sivatagba.

Mert – ha nem mondtam volna még – az Éden színpompás, növényekkel és állatokkal teli kertjét végtelennek látszó, forró homoksivatag kerítette körbe, ahol nyomuk sem volt állatoknak vagy növényeknek, egyedül a fekete kígyónak sikerült az emberpár után slisszolnia, mielőtt Isten parancsára a robotok lezárták a kertet.

– Most mihez kezdjünk? – kérdezte Ádám.

– Neked kell tudni, te vagy a férfi.

– Te többet ettél abból az átkozott almából.

Mielőtt a vita eldurvult volna, Éva feltárta Ádám előtt az ölét. Ez mindig segített. Ádám lelkében ilyenkor elcsitult az ellentmondás szelleme, és azt tette, amit tennie kellett. A szeretkezés után Éva ölébe hajtotta a fejét, és önelégülten vigyorgott.

– Szeretsz? – kérdezte Éva.

– Megszomjúhodtam – felelte kitérően Ádám.

– Hát akkor igyál – vont vállat Éva.

– Mégis mit igyak, nem mondanád meg?

– Neked kell tudnod, te vagy a férfi – ingerkedett Éva a férjével újra.

És kezdődött minden elölről.

Az újabb aktus után, amely némileg rövidebb volt az előzőnél, odagyűrűzött hozzájuk a kígyó, és így szólt:

– Gyertek utánam!

– Mit sziszeg ez az undok féreg? – ugrott fel Ádám a felesége mellől.

– Nem undok – mosolygott Éva. – Azt mondja, menjünk utána.

– Hogyne! – böffentett Ádám. – Már így is elég nagy bajba kerültünk miatta.

– Nem ő tehet róla.

– Igazad van! Minden rossz temiattad történt, asszony! Te vagy az, akinek nem volt jó a szamóca és a víz, csak az az átkozott alma kellett.

– A változatosság gyönyörködtet.

Ádám megsértődött.

– Akkor menj a féreg után! Én itt maradok, és könyörögni fogok az én Uramhoz és Istenemhez, hogy bocsásson meg nekem, és engedjen vissza, oda, ahol sült galambok repültek a számba anélkül, hogy a kisujjamat is mozdítottam volna értük.

– Hol álmodtad ezt? – ingerkedett az urával Éva a szokásos folytatás reményében megint. (Szerette feltárni az ő ölét.)

Ádámnak most nem volt kedve a béküléshez.

– Nem álmodtam! – felelte. – Te még meg sem voltál, amikor odabent – bökött állával a kert felé – nekem már minden gondolatom valóra vált. Még az is, amire nem is gondoltam.

– Például?

– Például te.

– Úgy. Szóval nem gondoltál rám.

– Hogy gondoltam volna, amikor nem is léteztél?

– A hiányomat akkor is érezned kellett volna.

– Jó – visszakozott Ádám. – Tényleg magányosnak éreztem magam. Meg is mondtam ezt annak a patás izének.

– Nem patás izé, hanem angyal. És neve is van. – Éva csücsörített, ahogy élvetegen kimondta: – Lucifer.

3.

Lucifer ezer mérföldekkel odébb landolt overkilles zuhanórepülése után, és siklópálya ide vagy oda, alaposan beverte az ülepét a Mount Everest egyik hóval álcázott sziklájába, amikor földet ért. Farka belezsibbadt a kormányzásba, patái füstölögtek, de a fülének nem esett baja, így tisztán hallotta, hogy Éva a nevét gügyögi.

– Megyek, gyönyörűm! – kiáltotta.

Kiterjesztette megpörkölődött szárnyát, de képtelen volt verdesni vele. A szárny nem engedelmeskedett. Istennek talán az utolsó pillanatban sikerült beleavatkoznia a repülésvezérlő programjába, hogy kitoljon vele. Siklórepülésre viszont még alkalmas volt a szárny, amelynek felső, domború felén suhanáskor gyorsabban siklott a levegő, mint alatta, az így kialakuló felhajtóerő most is képessé tette gazdáját a siklásra, de felemelkedni vele, ahogyan azt a madarak csinálták, immár képtelen volt.

– Még szerencse, hogy egy hegytetőn landoltam – mormogta Lucifer.

Elvánszorgott sajgó patáin a szakadék szélére, kitárta fekete szárnyát, és Isten neki, fakereszt, a mélybe vetette magát. És Istennek hála – vagyis a fizika törvényszerűségeinek –, nem zuhant le, hanem szépen siklani kezdett a bárányfelhőkkel pöttyözött ég alatt. Hanem röppályájának íve a földfelszín felé konvergált, amely felszín tele volt éles kiszögellésekkel, csipkés szélű sziklapárkányokkal. Megpróbálta bekapcsolni a hóna alá szerelt rakétafúvókákat, de azok sem működtek – nyilván elhasználta minden maradék energiájukat, amikor eszeveszett zuhanását fékezte velük a mezoszférában, amely tudvalevőleg a sztratoszféra fölött, a föld felszínétől számított ötven és nyolcvanöt kilométeres magasság között húzódik, itt villan fel az északi fény, és itt izzanak fel a mindenség távoli részeiből záporozó meteorok.

Legnagyobb meglepetésére, egyszer csak megszűnt röptének hanyatlása, mintha fekete bőrrel borított fémteste hirtelen könnyebb lett volna. Felnézett, nem lebeg-e a feje fölött az űrhajó vagy valamely segítséget hozó angyaltársa. De csak egy nepáli sas körözött fölötte a magasban. A madár spirális körökben emelkedett egyre feljebb és feljebb anélkül, hogy a szárnyával akár egyet is csapott volna.

– Ezt én is megpróbálhatom! – zsibbadó farkát sikerült oldalra csapnia, és lám, már kanyarodott, és emelkedett. – Hogy mik vannak! – álmélkodott. – Termik! Így fogom nevezni ezt a jelenséget.

Nemsokára azt is megértette, hogy a dolog miként működik.

Alatta, lent a mélyben, lángolt az erdő. A meleg levegő nyilván könnyebb a hidegnél, okoskodott, ezért a hűvösebb rétegek közt fölfelé törekvő légmozgás segíti följebb a sas vitorlázó röptét, s immár az övét is. A felismerés továbbvezette a gondolatait. Mivel Isten űrhajójától elszakadva megszűntek végtelen energiaforrásai, immár olyan erőket kell igájába hajtania, amelyek tőle függetlenül működnek a Földnek teremtett bolygó világában.

– Fizika! – rikkantott, majd a felhők magasába érve ismét fordított egyet a farkán, elegánsan kifordult a termik tölcséréből, és kényelmesen siklott tovább a hajdani Éden irányába.

4.

– Jól van, könyörögj csak! – Éva megvonta gömbölyű vállát. – Én megyek a kígyó után. – Édes volt, ahogy rózsaszín talpát kapdosva a forró homokból, kalimpálva futott a fekete féreg hullámvonalú nyomát követve.

– Menj csak! – kiáltott utána Ádám. – Vissza se nézz!

Éva nem nézett vissza.

Azután este lett, majd éjszaka, és megint egy reggel.

Ádám hajnalig rimánkodott a visszabocsáttatásért, de a kert láthatatlan kerítése újra és újra visszapenderítette.

– A rohadt életbe! A nőnek már megint igaza volt – bánatosan indult a párja után, a felkelő nap felé.

A Nap hétágra sütött.

Ádám megizzadt, szája kicserepesedett, talpára hólyagokat égetett a forró homok. És sehol egy árnyékot adó fa, sehol egy patak vagy egy pocsolya legalább.

– Csak ez az átkozott por! – zihált.

És akkor megértette. Porból lettél, porrá válsz. Ha elfogy a maradék ereje, össze fog csuklani, a homok magába temeti. Ez lesz a vég, amit Isten halálnak nevezett. Enni kellett volna abból a másik almából is.

– Élni, élni, és úrnak lenni mindenek felett!

Ekkor felbukott. Képtelen volt újra lábra állni. Minden tagja sajgott, gondolatai összezavarodtak.

Végül elaludt.

5.

Éva állhatatosan követte a kígyót, noha egyre fáradtabb, szomjasabb és éhesebb lett. A sivatag levegője fagypont alá süllyedt éjszaka.

– Ne ess kétségbe, szépségem! – sziszegte a kígyó. – Nem véletlen, hogy a férjednél gömbölyűbbnek lettél teremtve. A te szépen párnázott csípejed, ringó emlőd, formás combod és gyönyörű üleped sokkal több zsírt tartalmaz, mint nyurga emberedé. A szervezeted felhasználja ezt a zsiradékot, energiát nyer belőle, így tovább bírod a gyűrődést, mint az a mamlasz.

A kígyónak igaza volt.

Míg „az a mamlasz” erejét vesztve, ájultan hevert, Éva úrrá lett éhségén, szomjúságán és fáradtságán, egész éjjel követte a férget, és csak a hajnal előtti, legsötétebb órában omlott össze. Magzati pózba kucorodott, a kígyó pedig körbeölelte, hogy testével melegítse az éji hidegben.

6.

Ádám arra ébredt, hogy vacog a foga. Éjszaka volt, az égen hideg fénnyel ragyogtak a csillagok. Ádám fölnyúlt értük, hogy megkapaszkodjon, de egyiket sem érte el.

– Jaj, Istenem… – visszahanyatlott a porba.

Az égi kupola peremén ekkor új csillag bukkant fel. Fényesebb volt a többinél. Lassan araszolt fölfelé a ragyogó kupola körívén, míg a többi állni látszott a magasban. Ádám föltápászkodott, és elindult a csillag irányába. Nemsokára felbukkant a láthatáron a Nap korongjának fölső íve, mélyvörös színt terítve a homokra. Tányérjának már a fele ott izzott az elérhetetlennek tűnő messzeségben, amikor egy apró fekete folt rajzolódott a narancsszínre változó naptányér alsó vonala fölé. A folt növekedett, lassan alakot öltött.

Egy dromedár közeledett Ádám felé.

A teve púpján Lucifer ült.

– Fogd meg a kezem, és mássz fel mögém!

– Hova lett a szárnyad? – kérdezte Ádám.

– Lekapcsoltam – az angyal lenyúlt a férfiért, maga mögé emelte, aztán patáit az állat kerek hasának oldalához csapta.

– Gyí, te, Fakó!

A teve ügetni kezdett.

– Reg-lak! Reg-lak…

7.

A nap már délutánba hajlott, mire Évát elérték. A nő a homokban hevert. Teste tetőtől talpig fekete volt, csak a talpa és a tenyere világított rózsaszínűen. Ádám leugrott a teve hátáról, odafutott hozzá, letérdelt mellé.

– Éva! Éva! – pofozgatta.

A nő kinyitotta a szemét.

– Lucifer? – mosolygott.

– Ádám vagyok, a te férjed és parancsolód! – mosolygott Ádám, és fölébe hajolt.

Éva ellökte magától.

– Mi az Isten bajod van? – hőkölt a férfi.

Éva borzadva tekintett rá.

– Miért lettél fekete?

– Én? – Ádám lenézett magára, és látá, hogy a nőnek igaza van. Az ő bőrét – ha nem is feketére, de – sötétbarnára égette a sivatagi nap.

– Ne is törődjetek vele – szólalt meg a teve nyergében Lucifer. – Négerek vagyunk valamennyien.

– Mi az, hogy négerek?

– És zsidók – felelte Lucifer. – Na meg a maradék is. Ivadékaitok közt lesznek sárgák, rézbőrűek és sápadt arcúak is, mint ti voltatok. Így van a programban megírva.

Azok tátott szájjal meredtek rá.

És akkor a légy – Isten tudja, hogy került a sivatag közepébe – berepült Éva fehér fogai közé, és a nő bekapta ama legyet.

– Egészségedre váljék! – nevetett Lucifer.

Éva elsápadt, öklendezett.

– Mi van veled? – kérdezte ura és parancsolója.

– Anyának érzem, óh, Ádám, magam.

Hát így esett.

8.

A mezoszféra és exoszféra közti tartomány magasában geostacionárius pályán fölöttük lebegő Gábriel nevű robot – ő volt az, akit Ádám hullócsillagnak vélt – úgy határozott, hogy immár eleget látott. Sietve indult vissza az űrhajóhoz, hogy mielőbb Isten asztalára tehesse a jelentését. Kedve lett volna kicsivel alaposabban körülnézni odalent, de az ő személyisége mélyén már ott munkált a robotika három átalakított alaptörvénye, amely Isten iránt feltétlen lojalitásra kötelezte.

9.

Isten felébredt. Tekintete az íróasztalára tévedt. „Fájin kis bútordarab – gondolta –, meg vagyok elégedve vele.” Felült, megdörgölte a szemét. Ezután tűnt fel neki, hogy az íróasztal fényezett rózsafa lapja üres.

– Logosz! – szólította a komputerét.

Sietek megjegyezni, hogy természetesen szóra sem nyitotta a száját, ekkor már neki sem volt szüksége arra, hogy hanghullámok útján kommunikáljon a mindentudó géppel, már régen bio-elektro-telepatikus kapcsolatban állottak, s az információhordozó igenek, nemek fénysebességgel áramlottak köztük, csak azért használom információcseréjük lejegyzésének eme régimódi formáját, hogy a tisztelt Olvasó könnyebben képbe kerüljön.

– Uram? – válaszolt tüstént a komputer.

– Hol az Isten csudájában van a jelentés, amit kértem?

– Támadt egy kis probléma…

– Megint?! – horgadt fel Isten.

– Alighanem egy porszem került véletlenül a teremtés fogaskerekei közé – felelte a komputer, majd hozzátette –, ha szabad magam így kifejeznem.

– Véletlenek márpedig nincsenek! – dörögte Isten. – Egy Horváth Péter névre hallgató magyar szerző helyesen írja majd, hogy a véletlen nem más, mint Isten felfedett arca.

– Tudom – sietett felelni a komputer. – Bár ha a véletlenek is a Te akaratodból történnek, Uram, akkor igazán nem tudom, mi volt a célod azzal, hogy Gábrielt az űrhajótól távol rekeszd.

– Távol rekesszem?

– Alighanem így történt, Uram.

Logosznak természetesen igaza volt.

Gábriel robot (másutt Gábriel arkangyal) ugyanis annak rendje és módja szerint elhagyta a Naprendszert, hogy a féregjáraton át visszarepüljön az Alfa Centauri hármas csillagrendszerébe a jelentésével, amely szerint Éva bekapta a legyet, hanem a féreglyuk nem volt ott, ahol az angyal előre programozott útiterve szerint lennie kellett volna.

– A féregjáratok ugyanis… – kezdett a tudományos magyarázatba a komputer, amikor Isten haragosan közbedörrent.

– Ördög bújjék a részletekbe!

Ezt nem kellett volna mondania. Rögtön meg is bánta, de már késő volt. A komputer ugyanis, mint Isten minden szeszélyes kívánságának, ez utóbbinak is eleget tett, mégpedig egy nanoszekundum törtrésze alatt. Áramkörei felparázslottak, ahogy korrigálták a programot – visszafelé is: