Ruby Saw

Néma sikoly

Ruby Saw - Néma sikoly
Eltévedve 1-2.

+ Koi novella

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Képek forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

TikTok/Rubysawhu

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-391-4

ISBN Mobi: 978-963-586-392-1

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

Afrojack, R3HAB ft. AU/RA - Worlds On Fire (Afrojack & R3HAB vs Vion Konger VIP Remix)

Lindsey Stirling - The Arena

Naeleck x Vini Vici - Home Alone (with Marnik) (Extended Mix)

Tommee Profitt, Nicole Serrano - Cry Me A River (Cinematic Cover)

Tommee Profitt & Nicole Serrano – Higher (Epic Creed Cover)

Desert Rose – Epic Orchestral Cover (Cinematic & Emotional Version)

Azophiel – Echo (The Faerie Wilds)

Somebody That I Used To Know – Orchestra Version (Epic Cinematic Dark Orchestral Cover)

1. fejezet

Szeretném megérteni, miért történik velem annyi szörnyűség, amikor én nem tettem semmi rosszat.

Huszonhét évesen lelkileg úgy éreztem magam, mint egy százöt éves, sokat megélt matuzsálem. Mintha minden egyszerre szakadt volna a nyakamba, és már nem bírtam a súlya alatt egyenesen állni, felszegett fejjel, mert elfogyott az erőm. A lelkem felmondta a szolgálatot.

Egy véletlen folytán utaztam Japánba. Egyáltalán nem volt betervezve, de úgy döntöttem, spontán leszek. Legalább akkor. Kellett némi környezetváltozás, ki kellett mozdulnom Nashville-ből, mert félő volt, hogy becsavarodom.

Édesapámat nem olyan régen temettük el. Autóbalesete volt, csúnya fejsérülést szenvedett, és egy sikeresnek tűnő műtét után mégis itt hagyott minket. Anya belerokkant, kénytelen voltam elküldeni a nagynénémékhez, Kentuckyba, mert nem bírtam rá is figyelni, miközben intéztem az apa halála utáni teendőket. Egyke voltam, szóval konkrétan semmi segítségem nem volt, így érthető, hogy elfáradtam az elmúlt hónapokban. De megtettem, amit tudtam, amit kellett, mert anya másra nem számíthatott. Nem mondom, hogy nem borultam ki, amikor hazavittem apa hamvait, de mégis tartottam magam. Egy bizonyos napig.

Borzasztó éjszakám volt. Nem bírtam aludni, szorított a mellkasom, és nem tudtam abbahagyni a sírást. Másnap szabadságot kértem, és elmentem orvoshoz. Mindent rendben talált, semmi szervi elváltozásom nem volt. Azt mondta, ez lelki probléma, fáradtság, kimerültség, túlterheltség. Adott ugyan gyógyszert, de egyetlen szemet sem vettem be belőle, mert nem akartam nyugtatót szedni. Nem az lett volna a gyógyír, csak tompított volna az amúgy is homályos tudatomon.

Más kellett.

A neten böngészve akadtam erre a túrára a Fuji hegy környékén. Meglepően olcsó volt. Még el is gondolkodtam rajta, hogy ez most vajon azért van-e, mert akiket odacsalnak, azoknak eladják a belső szerveiket, vagy... Szóval már minden hülyeség megfordult a fejemben. Eléggé szét voltam esve, de végül egyik porcikám sem tiltakozott az út ellen. Belevágtam. Még így is ráment az összes félretett pénzem, de mivel hazaköltöztem a szülői házba, ez nem állított meg. Gondoltam, pár év, és újra összegyűjtöm.

Sokan most azt gondolhatják, hogy felelőtlen voltam, amiért ebbe teljesen egyedül vágtam bele, hiszen valóban bármi megtörténhet az emberrel egy idegen országban. Nem ismeri a nyelvet, a szokásokat, semmit sem, így konkrétan csak a vakvilágba indultam el, egyetlen papírral a kezemben, amelyre felírtam az utazási iroda által megadott instrukciókat, és közben a neten böngésztem útvonalat.

Amikor leszálltam a repülőről, azt hittem, menten elájulok. A Shizuoka repülőtér nem volt olyan nagy, de borzasztóan sokan érkeztek akkor, velem együtt. Elméletben onnan már csoportban indultunk a Fujihoz, ahol bungalók vártak minket.

Majdnem elveszítettem az egyetlen poggyászomat, de az addig kilátástalannak hitt út, amelyről úgy éreztem, nagyon nem gondoltam át, végül kellemes fordulatot vett.

***

Nagy levegőt fújtam ki, amint végigpillantottam a végeláthatatlan bőröndsoron, de mégsem találtam a fekete táskámat. Rózsaszín szalag volt rajta, hogy ezer közül is megismerjem, de lába kélt. Legalábbis nagyon úgy tűnt, hogy elnyelte ez a festői szépségű táj. Ami még nem lett volna akkora gond, mert az iratok a hátitáskámban voltak, de a bőröndben ott lapult a fél szekrényem.

– Ha eddig nem volt balszerencseáradat az életed, most majd az lesz – motyogtam magamban, miközben folyamatosan az előttem elhaladó futószalagot bámultam, amin egyre kevesebb poggyász maradt, de az enyém továbbra sem tűnt fel. – Mehetnék is haza akár – csikorogtam, ahogy megfordultam, és akkor megpillantottam a bőröndömet egy ismeretlen férfi kezében.

Tettem felé egy lépést, aztán megtorpantam. Millió és egy kusza gondolat futott át fáradt agyamon, de végül odamentem hozzá, mert az a bőrönd az enyém volt, és szükségem volt rá.

– Hahó! – intettem, és összehúzott szemmel figyeltem a reakcióját. Bíztam benne, hogy tud angolul.

Magas volt, fekete, itt-ott hullámos, középhosszú hajjal, amit próbált a feje tetejére simítani. Úgy ítéltem meg, zavarta az a néhány hullám. Sötétbarna, vágott szeme tanácstalanul pásztázta a tömeget, és amint rajtam állapodott meg a tekintete, enyhe megkönnyebbüléssel sóhajtott fel.

– Ez ugye a tiéd? – tartotta felém a gurulós bőrönd fogantyúját.

Hála istennek, angolul beszélt.

– Igen! Valahogy elkeveredett – feleltem, akkor már teljesen megnyugodva. Hatalmas hercehurcától mentett meg az ismeretlen.

– Bocsáss meg! – nyújtotta felém hirtelen a kezét, mire riadtan rezzentem össze. – És emiatt se haragudj, kérlek, nem akartalak megijeszteni. A nevem Ren – mutatkozott be.

– Alyssa vagyok – csúsztattam bele nagy tenyerébe a kezemet, és bizalommal ráztam meg. – Nem történt semmi, csak sosem jártam még idegen országban, és egy kicsit félek – vallottam be szórakozottan.

Nagyra nyílt szemekkel néztem rá, mert ezt igazából nem akartam kimondani, mégis sikerült.

– Parancsolj, a poggyászod – gurította felém a súlyos táskát. – Most már csak az enyémet kellene megtalálnom – vakarta meg tanácstalanul a fejét.

Szerencsére nem vette észre, vagy csak figyelmen kívül hagyta, amit mondtam.

– Segítek! – ajánlottam fel lelkesen.

– Nagyon köszönöm – mosolygott rám hálásan. – Valójában még sosem jártam így, de most aztán sehol sem találom. Hasonlóan fekete – sorolta, miközben elindult a futószalag felé.

– Sűrűn utazol? – érdeklődtem kíváncsian. Közben arra gondoltam, elindítok valami beszélgetésfélét, amíg a csomagja nyomára nem akadunk.

– Havi kétszer jövök ide – felelte félvállról.

– Szóval nem itt élsz – állapítottam meg.

– Nem, csak... Ah, az lesz az! – csillant fel a szeme, miközben megpillantott egy fekete bőröndöt a szalagon, amelyen két másik hevert.

Nem csoda, hogy így elkerülte a figyelmét.

Sietősen levette, de odafigyelt rá, hogy a többi poggyásznak ne essen baja, majd megkönnyebbülten sóhajtott fel. Láthatóan nagy kő esett le a szívéről, amit megértettem, hiszen hasonlót éltem át én is.

– Majdnem kétségbeestem – pillantott rám.

– Elhiszem. Elég rizikósan indul mindkettőnk ittléte.

– És Alyssa, megkérdezhetem, mi járatban vagy, ha nem haragszol? – érdeklődött udvariasan.

– Egy Fuji-túrára jöttem. Tudod, még sosem láttam a környéket, és arra gondoltam, a látvány majd felszabadít – feleltem őszintén, és magam is meglepődtem, milyen fesztelenül beszélek vele.

– Minket nem véletlenül sodort össze a sors – bólogatott, miközben apró mosoly húzódott tökéletesen sima arcára.

– Éspedig? Miből szűrted ezt le? – kérdeztem, ahogy a bőröndömnek dőltem.

– Mert én vagyok a túravezető – hajtotta le kissé a fejét.

Valóban meglepett ez a fordulat, és talán egy kicsit még el is hittem, hogy ez nem a véletlen műve. Egyedül voltam egy idegen országban, és hirtelen minden aggodalmam elszállt, mert találkoztam valakivel, aki ismerős errefelé.

Köszönöm, Istenem!

– Akkor... – nyúltam bele a fehér kardigánom zsebébe, amelyben az a papír lapult, amire mindent felírtam. – Szóval akkor te tudod, hol a szállás, igaz? – hajtottam szét a lapot, majd összevont szemöldökkel pásztázni kezdtem.

– Tudom, igen. Kint vár a taxi, szívesen elviszlek – mosolyodott el megnyerően.

Isten lássa lelkem, egy pillanatig sem gondoltam rosszra vele kapcsolatban. Már az első pillantás után úgy éreztem, hogy nyugodt szívvel rábízhatom magam. Az ember legtöbbször megérzi az ártó szándékot. Számomra ő abban a helyzetben inkább segítségnek tűnt, mint olyannak, aki ártani akarna. Rábólintottam az invitálásra.

– Nagyon megköszönném, Ren – egyeztem bele végül.

– Nagyon szívesen – villantott rám kedves mosolyt, azután megfogta a bőröndöm fogantyúját, és elindultunk a reptér kijárata felé.

Milyen kedves.

Amint kiléptünk a széles, fotocellás ajtón, azonnal elakadt a szavam. Nagyra tátottam a számat, mert nem mindennapi látvány tárult elém. Egyszerűen mesés környezet fogadott. Olyan, amilyet csak útikönyvekben látni. A Fuji hegy a távolban, körülötte sejtelmes bárányfelhők, titokzatos, magasan fekvő, sűrű erdő, és a levegő... Ilyen tiszta levegőt még életemben nem lélegeztem be.

– Hamar megérkezett az élmény – zavart meg Ren hangja.

– Ez nem Amerika – mondtam inkább csak magamnak.

– És még a negyedét sem láttad – lépett mellém. – Ott az autó, ami elvisz minket a szállásra. Az is csodaszép élmény lesz – mosolyodott el kedvesen.

– Milyen messze van innen? – érdeklődtem kíváncsian.

– Tizenöt-húsz perc körülbelül. Szabad? – nyúlt újra a bőröndöm után előzékenyen, majd a taxi felé gurította.

Követtem egy kedves mosoly kíséretében, biccentettem az autóból kiszálló sofőrnek, majd miután kinyitotta előttem az ajtót, beültem a hátsó ülésre.

Úrrá lett rajtam az izgalom. Amint az ölembe vettem a táskámat, rengeteg, számomra furcsa és ismeretlen érzés futott végig bennem. Semmihez sem tudtam volna hasonlítani. Olyan volt, mintha egyszerre szorulna el a torkom, mintha meg akarnék fulladni, de közben élvezném is azt, ami fojtogat.

Ki érti ezt?

Végül Ren hangja józanított ki a pillanatnyi bambulásomból. Megrezzentem, mert fejben borzasztóan messze jártam, de azt magam sem tudtam volna megmondani, hol és merre. Nagyokat pislogva fordultam felé.

– Történt esetleg valami, ami miatt ilyen rémült, hatalmas szemekkel nézel rám? – vonta össze kérdőn a szemöldökét.

– Nem, dehogy – ráztam meg a fejemet, miközben a fülem mögé simítottam egy kósza szőke tincset. – Csupán fáradt vagyok. Jól fog esni a pihenés.

– Erre kérni is szerettelek volna, hogy ma mindenképpen pihend ki magad – mondta, amint bekötötte a biztonsági övét.

– Szándékomban áll aludni egy hatalmasat – pislogtam fáradtan, ahogy az öv után kutattam. Amint leültem, nagyon nehezemre esett nyitva tartani a szememet.

– Már alig látsz – nyúlt mellém apró mosoly kíséretében, és becsatolta az övemet. – Így ni.

– Köszönöm – hálálkodtam kissé zavartan. Azért fáradtság ide vagy oda, zavarba jöttem a kedvességétől. Finom illata volt, szóval… Az igazság az, hogy nem mostanában történt velem ehhez hasonló interakció.

– Nyugodtan pihenj. Ha esetleg elalszol, felébresztelek – mosolygott megnyerően.

Nem igazán akartam a taxiban aludni, mert látni akartam mindent, de hosszú volt az út, és amint megpihentem, nem volt visszaút: kezdtem feladni az ébren maradásért vívott harcot.

– Csak egy pillanatra becsukom a szememet – dünnyögtem, ahogy lehunytam a szemem, és átkaroltam a táskámat...

***

– A fájdalom elvesz belőled...

– A fájdalom testet ölt, ha táplálod...

– A fájdalom rátelepszik a lelkedre, és elszívja az erődet...

– Ébredj fel! Ébredj fel!

Kipattant a szemem, és riadtan néztem körbe. Furcsa hangokat hallottam, inkább suttogást, aztán egy kiáltást. Meglepetten pislogtam magam elé. Az utolsó emlékem még az volt, hogy a taxiban ülünk Rennel.

Ren!

– H-hahó! – dadogtam félve, miközben igyekeztem felmérni, mi is történt.

Magamhoz térve újra körbepillantottam. Az biztos, hogy már nem a taxiban voltam, hanem egy erdőben. Egy erdőben. Valamilyen erdőben.

Erdő? De hát...

Teljesen összezavarodtam, de úgy éreztem, józannak kell maradnom. Lenéztem magamra, és döbbenten állapítottam meg, hogy nem az a ruha van rajtam, amelyben megérkeztem. Hátitáskát viseltem, hosszú szőke hajam pedig fonatba omlott a vállamra.

Kiesett volna egy nap?

Tanácstalanul vakartam meg a fejemet, aztán a farmerom zsebébe nyúltam a telefonomért, de amikor szembesültem a ténnyel, hogy nincs térerő, csak utána esett le, hogy valójában nem is tudnék kit hívni. Ám ahogy nézegettem a hívásnaplót, a legutóbbi hívásom tegnap esti volt, egészen pontosan egy éjjel tizenegy utáni bejövő hívás.

Tettem egy próbát. Megnyomtam a hívás gombot. Természetesen kisípolt, de amikor kicsit arrébb mentem, már kicsengett.

– Jézusom, mi az isten!? – motyogtam magamban, ahogy a telefont szorongattam, közben pedig elindultam, bár azt sem tudtam megmondani, hova és miért. Egy amnéziás nő botorkál az erdőben teljesen egyedül. Ilyesmikkel van tele a bűnügyi csatorna.

– Itt fogsz meghalni – szólalt meg váratlanul egy hang, amitől annyira megijedtem, hogy elejtettem a telefont.

Éles, ördögi kacaj követte, amit tisztán hallottam úgy is, hogy a készülék már a földön hevert.

– Mi folyik itt? – tettem fel azt a kérdést, amelyre tudtam, hogy egyelőre nem fogok választ kapni.

Halálra rémültem. Egyedül álltam egy ismeretlen és hatalmas erdő közepén. Noha világos volt, mégis kísértetiesnek hatott a környezet. Semmi csodálatos nem volt benne, semmi hívogató vagy megnyugtató. Minden pihe az égnek állt a karomon, amikor a hűvös szellő végigsiklott az arcomon. Furcsa illatot hozott a szél. Elegyedett benne a moha és a fenyő szaga, de volt ott még valami más is.

– Érzed már a halál vértől bűzlő leheletét, Alyssa? – jött a hátam mögül az érdes hang, amire azonnal megfordultam, de nem állt ott senki.

– Ki az? Hol van? Mit akar tőlem? – tettem fel a kérdéseket, miközben idegesen kapkodtam a tekintetemet. Kerestem a hang forrását, de csupán fákat láttam.

– A lelkedet! – suttogta, aztán felnevetett.

– Segítség! – kiáltottam el magam tehetetlenségemben. – Segítség! Hahó! – forgolódtam ijedten.

Sokkot kaptam. Fogalmam sem volt, mi történik, álom-e vagy valóság. Amikor az ember életére törnek egy ismeretlen erdőben, nincs helyes viselkedésforma. Mindenkinek az élete a legfontosabb. Én pedig úgy éreztem, az enyém veszélyben van.

– V-valaki... – nyögtem erőtlenül.

Legördült egy könnycsepp az arcomon. Reszkettem, és azt éreztem, figyel valaki. Folyamatosan pásztáztam a környéket, de a hirtelen sokk és a rémület miatt valószínűleg azt sem fogtam volna fel, ha valaki az orrom előtt áll.

– El kell indulnom – bólintottam, amikor felfedeztem egy kisebb tisztást.

Nem sok értelme lett volna annak, ha ott maradok, így leguggoltam a telefonomért, és miközben felegyenesedve a zsebembe csúsztattam, nem néztem magam elé. Amikor azonban felpillantottam, egy arctalan, fekete alak állt előttem.

Szinte kővé dermedve figyeltem.

Hatalmasat nyeltem. Az erdő visszhangozta a félelmemet.

Valamiből a semmibe. Édesapám mondta ezt mindig. Az elmélete szerint valamiből eshetsz a semmibe, de a semmiből már nem mehetsz sehová máshová, csak a semmibe. Még kislány voltam, amikor ezt kitalálta. Akkor tanított biciklizni, és nagyon nehezen ment, ő pedig előállt ezzel a gondolattal, amely aztán meghatározta az egész életemet. Egyszerű magyarázat volt arra, hogy ha magad alatt vagy, akkor nem adhatod fel, legyen szó bármiről.

Hülyén hangzik, de van értelme. Nem is kevés.

A moha és a fenyő aromája úgy ölelte körül ezt a sötét alakot, mintha ruhaként viselte volna. Fodrozódott a fekete lepel a sziluettjén, és hangosan lélegzett. Noha arca nem volt, a zsigereimben éreztem, hogy mélyen a szemembe néz.

Ez csupán egy álom! Egy szörnyű rémálom!

Úgy véltem, a gyász néz farkasszemet velem. Testet öltött, mert hagytam, hogy a semmi peremére húzzon. Szembesültem a lelkemet nyomó fájdalommal, és most a mélybe akar rántani. Hagytam, hogy elhatalmasodjon rajtam a kín, hogy megbetegítse a lelkemet. Nem voltam erős, nem tettem azért, hogy továbblépjek, csak akkor, amikor már késő volt...

– Vaníliaillatú a lelked – szólalt meg váratlanul a jelenés.

Rekedtes, női hangja volt. Mintha őt hallottam volna a telefonban. Nem mozdult, előttem maradt.

– Nem sötét, aranyszínű, és piros gyűrű veszi körül. Reinkarnáció vagy, ősi lélek – sorolta tovább.

Nem igazán értettem, amiket mondott. Ez az álom már túlment azon a határon, amit még fel tudtam fogni. Meg akartam szólalni, de csak nyöszörgés hagyta el a számat. A torkom mintha ki lett volna száradva, szinte porzott. Mozdulatlanul és hangtalanul kellett tűrnöm az elmúlt hét egyik legborzasztóbb rémálmát.

– Ez nem álom – horkant fel.

Meglepetésemben elernyedtek az addig megfeszülő izmaim, és a földre rogytam.

– S-se-segí... – préseltem ki nehezen a szótagokat, miközben igyekeztem a tenyeremre támaszkodni.

Az alak továbbra is előttem állt.

– A múltad feledhető, a jelened jelentéktelen, a jövőd... – elhalkult a hangja, majd megragadta a karomat, és felrántott az avaros földről.

Kerek szemekkel néztem rá, de csak sötétséget láttam az arca helyén, viszont éreztem a leheletét. Egy pillanatra megállt az idő, ahogy erősen szorította a kezemet. Hallottam, amint a pulóverem serceg érdes bőre alatt, és mintha égni kezdett volna a bőröm az érintése nyomán.

– Szánalmas életet választottál magadnak, sárkány! – kiáltotta az utolsó szót, majd a földre lökött.

Őrületes erő lakozott benne, borzasztóan félelmetes volt. Azonnal a hasamra fordultam, és igyekeztem elkúszni onnan. A veszélyérzetem a tetőfokára hágott, a szívem vadul kalapált, az adrenalinszintem az égig ért, és már a szemem is kezdett káprázni, annyira halálra rémültem. Féltem, rettegtem, hogy meghalok. Fogalmam sem volt, mi történik körülöttem, de abban biztos voltam, hogy veszélyben az életem, így menekülni próbáltam.

– Ez a világ el fog nyelni! – kiáltott fel eltorzult hangon, majd megragadta a fonatomat, és hátrafelé húzta a fejemet.

Lehunytam a szememet, vettem egy mély levegőt, aztán torkom szakadtából ordítani kezdtem, ami éles sikolyba fordult.

– Elhallgass! Ne merészeld! – csikorogta, miközben gyengébben tartotta a hajamat.

Végül volt annyi lélekjelenlétem, hogy megragadtam a csuklóját, lehúztam a hajamról, aztán felpattantam, és elfutottam. Vakon indultam el, de konkrétan nem számított semmi, csak hogy annak a valaminek a közeléből minél messzebb kerüljek. Körülöttem erdő volt, de én csupán a szívverésemet hallottam, amely vadul zakatolt. Hangosan csapódott neki a csontjaimnak, majd’ kiugrott a mellkasomból. A félelem körülölelt, de nem akartam, hogy a karjaiba zárjon. Nem hozzá akartam bújni, hanem az édesapámhoz, ezért küzdöttem. Küzdöttem, hogy abban a bizonyos „valamiben” maradhassak.

– Alyssa! Aly!

– Tűnj innen! – kiáltottam fel, amikor valaki előbukkant a bokrok közül, majd elkapta a derekamat. Azt hiszem, bele is könyököltem a mellkasába.

– Hé, hé! Én vagyok az, Ren!

– Ébressz fel! Ébressz már fel! – kiabáltam tovább, mert még mindig azt gondoltam, ez csakis álom lehet.

– Ébren vagy, Alyssa! – megragadta a vállamat, aztán erősen megrázott, amitől kissé magamhoz tértem, és Ren sötét szemébe pillantottam. Megnyugtató volt a közelsége, meleg az érintése, és szapora a szívverése, amit magam sem tudom, hogyan éreztem meg. – Alyssa, jól vagy?

– Mi az isten haragja történt? Mi az... h-hol vagyok?

– Az Aokigahara erdő egyik sétányán – válaszolta csendesen, és értetlenül pislogott rám.

– Ren, mi folyik itt? – fejtettem le a karomról a kezét. – Szédülök – támasztottam meg a derekamat a tenyeremmel, majd az égre néztem. Babakék alapon hatalmas, habos felhők úsztak. Gyönyörű volt a világ, de éreztem a szélén várakozó sötétséget, ami bármire utalhatott.

– Gyere, ülj le ide! – karolta át óvatosan a derekamat, majd a tőlünk nem messze lévő nagyobb szikla felé vezetett, amelyre leültem. – Van nálad víz?

– Nem tudom – ráztam meg a fejemet, aztán megdörzsöltem az arcomat.

– Hogyhogy nem tudod? – lepődött meg.

– Úgy, hogy a legutolsó emlékem az, hogy becsukom a szememet a taxiban – sóhajtottam, miközben a vállamra simítottam a fonatomat.

– Szedsz valamit? Úgy értem...

– Pontosan tudom, hogy érted, és nem – intettem le, majd az ölembe vettem a hátizsákomat, és elhúztam a cipzárt. A tartalma jól tükrözte, hová is készültem: ennivaló, víz, térkép és powerbank volt benne. Csak éppen arra nem emlékeztem, mikor pakoltam be. Kivettem a vizespalackot, majd apró kortyokban inni kezdtem belőle.

– Mi történt veled? – tette fel azt a kérdést, amelyre én is bőszen kerestem a választ.

– Ren, én... – sóhajtottam hosszan, aztán visszatekertem az üvegre a kupakot, és az előttem álló férfira pillantottam. – Azt hittem, álmodom.

– Egészen pontosan mit álmodtál? – érdeklődött tovább.

Habozva gondolkodtam azon, elmondjam-e neki. És féltem is a gondolattól, hogy ha ez igaz, akkor valaki vagy valami az életemre akar törni. Nem hittem a természetfeletti dolgokban. Úgy gondoltam, az ördögök és démonok emberi testben támadnak. Bűnözők, csalók és pénzhajhász ügyvédek képében.

– Valaki meg akart ölni. Ott bent gyilkosok vannak – kezdtem bele, és arra lettem figyelmes, hogy az addigi nyugodtságomat újra idegesség váltja fel. – És te embereket hozol ide. Ide! – emeltem meg a hangomat, miközben ujjal mutogattam a háta mögé. – Te bedrogoztál? – pattantam fel a szikláról, amint olyan konteó született meg a fejemben, amit simán leforgatna bármelyik neves stúdió.

– Alyssa, kérlek, nyugodj meg! – lépett elém, de felkaptam egy nagyobb husángot, és úgy tartottam, mintha legalább kard lenne a kezemben. – Fogalmam sincs, mi lelt.

– Akkor magyarázd el, mert jelenleg te vagy a bűnöző ebben a sztoriban, ami a fejemben forog – hadartam el a mondatot, miközben vadul liftező mellkassal bámultam őt.

Érdekes módon egyáltalán nem mutatta az idegesség jelét, ami engem aztán végképp nem győzött meg.

– Nézd, elindultunk a csoporttal, aztán nyomod veszett. Én pedig a keresésedre indultam, majd a sikoly vezetett el hozzád – magyarázta.

– És a tegnap? Meg a reggel? Azokkal mi a helyzet? – kérdeztem tovább.

– Tegnap, ahogy a szállásra értünk, te el is aludtál. Éjszaka bekopogtam hozzád, miután láttam, hogy ég a villany a szobádban, telefonszámot cseréltünk, aztán aludtál tovább. Reggel találkoztunk a busznál, és együtt jöttünk ide – mutatott a földre. – Esküszöm az égre, hogy semmit sem tettem veled! Miért tettem volna?

– Honnan tudjam? Yakuza vagy – vontam meg a vállamat.

– Semmire sem emlékszel? Komolyan? Beverted a fejedet? – kérdezte ijedten.

– Fogalmam sincs, csak, csak... – dadogtam, és amint felidéztem az alakot, éles fájdalom hasított a mellkasomba. Kiesett a kezemből a bot, a szívemhez kaptam, és térdre rogytam.

– Alyssa! – kiáltott fel Ren, és azonnal a segítségemre sietett, de akkorra már a hátamon feküdtem, és görcsbe rándult az összes izmom. – Alyssa! – ordította újra a nevemet.

Ívben feszült meg a gerincem, a számat hatalmasra tátottam, és hangos sikoly tört fel belőlem. Érdekes módon, amint kiengedtem ezt a hangot, nem éreztem fájdalmat. Mintha felszabadult volna a lelkem egy része, mintha távozott volna belőlem valami. Színeket láttam, nem a környezetemet. Élénk csíkok suhantak át az elmémben, aztán amilyen gyorsan jött ez a roham, olyan gyorsan távozott is. Elernyedt a testem, a hátam a földet érintette, én pedig visszatértem a valóságba.

Amikor magamhoz tértem, Ren kissé távolabb térdelt tőlem, és rémült arckifejezéssel figyelt. Összevont szemöldökkel ültem fel, majd megmasszíroztam a nyakamat.

– Tudod... írtak fel nyugtatót, de nem szedem. Most azonban nem vagyok biztos abban, hogy nem vettem-e be egyet – sóhajtottam hosszan a mondat végén, majd felhúztam a térdemet, és rátámaszkodtam.

– Alyssa, te némán sikoltottál – mondta egészen könnyedén.

Nem igazán értettem, miről beszél.

– Inkább azt mondd meg, hol a csoport többi tagja, ha már elmondásod szerint elindultunk – horkantam fel, mert még mindig képlékenynek tartottam a történetet, amit előadott, de elfáradtam, és szerettem volna kijutni az erdőből.

– A néma sikoly a legenda szerint akkor hagyja el az ember ajkát, ha ősi lélek lakozik a testében. És ezt nem hallja meg akárki – felelte, miközben felém mászott, majd a karomat megfogva segített fel. – Mi történt veled? – tekintett le rám összevont szemöldökkel, amikor felálltunk.

– Mit tudom én! – förmedtem rá ingerülten. – Hol vannak a többiek? – kérdeztem újra.

– A busznál. Visszavittem őket. De most te válaszolj – szegte fel a fejét.

Idegesen pislogva ráztam meg a fejemet. Nem tudtam mire vélni ezeket a történéseket. Úgy éreztem, becsavarodtam, hogy valóban megbolondultam, és ez a sok minden annak a jele.

– Egy sötét lepelbe öltözött valaki meg akart ölni. A lélekről hadovált, és... ennyi – adtam meg végül a választ, mire Ren arca még meglepettebb lett, de a rémület is végigfutott a vonásain.

– Menjünk innen! – ragadta meg a karomat, és ellentmondást nem tűrően húzott magával.

Csak nyöszörögni tudtam, és igyekeztem lépést tartani vele. Tiltakozni akartam, de egy hang azt súgta odabent, hogy ne tegyem, mert tudja, mit csinál. Inkább bízzam rá magam. Ám a helyzet egyáltalán nem volt mindennapi. Sebes léptekkel szeltük át a sűrű erdőt, és egyetlen sétányt sem láttam, pedig kellett volna. Végül Ren megtorpant, miután kijutottunk egy sűrű bokorgyűrűből. Kis híján nekimentem.

– Mi történt? – pislogtam illetődötten, mire elengedte a karomat.

– E-ez a tisztás egyáltalán nem rémlik – mondta halkan.

– Pedig gyönyörű – szóltam elakadó lélegzettel, amikor megpillantottam a tájat.

Magas fű amerre a szem ellátott, élénkzöldben pompázó fák, virágok hada és egy halastó. A napsugarak aranysárgává változtatták a piciny tisztás fényét, ezzel csak még szebbé téve azt. Lélegzetelállító volt, és... vonzott ez az egész.

Elsétáltam Ren mellett, végiglépkedtem a fűben, miközben lágy szellő simogatta az arcomat, és éreztem a fák friss illatát. A tó előtt álltam meg, amelyet kisebb és nagyobb kövek szegélyeztek, a felszínén pedig tavirózsák úsztak. A vize olyan tiszta volt, hogy teljesen leláttam az aljára. Ilyet a magamfajta ember legfeljebb a National Geographic-ban láthat. Ám én ott álltam ennek a természeti csodának a közepén. Már ha valóban nem egy álom volt ez az egész...

– Jól érzed magad? – érkezett meg mellém Ren.

– Nem tudom, mit kellene mondanom – ráztam meg a fejemet, miközben leguggoltam, majd a tó fölé tartottam a tenyeremet. A tükörképemet néztem, amely fodrozódni kezdett, és megjelent benne egy piros-fehér koi ponty.

Nem én irányítottam a mozdulataimat, automatikusan nyúltam bele a vízbe, amely meglepően langyos volt. A hal a tenyerembe úszott, csapott párat díszes farkával, aztán arrébb libbent, de a kezem mellett maradt.

– Egészen pontosan miért jöttél ide? – érdeklődött újra Ren, miközben mellém guggolt.

– Csak találtam a neten a hirdetést, aztán... úgy döntöttem, hogy miért ne? Mi baj történhet? – vontam meg a vállamat, miközben a vizet figyeltem. Szinte megbabonázott az a kicsi hal. Annyira szép volt, és olyan fesztelenül mozgott a közelemben, mintha már régóta ismert volna. Mintha tudta volna, hogy tőlem nem kell tartania.