A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Tarnished Empire (The Corrupt Empire #2), 2020

Fordította HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

Copyright © 2020 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-62-3

Anyunak.

Köszönöm, hogy végighallgattad az agyszüleményeimet.

Ui.: Lapozd el azokat a részeket, ahol a szereplők…
„csókolóznak”.

Saját sötétségünk ismerete felvértez minket mások sötétsége ellen.

CARL JUNG

ELŐHANG

Alaric

Kurva jó az élet.

Virágzik az üzlet. Dől a pénz, és mindig akad olyan lány, aki hajlandó elszórakoztatni.

Ma este olyan üzleti találkozóm lesz, ami az egész életemet megváltoztathatja. Azt beszélik, hogy Michael Lawrence vissza akar vonulni. Amikor a fülembe jutott a hír, ugrottam a lehetőségre, hogy beszéljek vele. Mint kiderült, a megfelelő árért kész eladni a készleteit, amit érdemes megünnepelni, mivel a fickó a déli félteke első számú fegyverkereskedője.

A mézszínű ital csábítóan vár az asztal túloldalán. Előrehajolok, és a díszes üvegért nyúlok. A személyzet ügyel, hogy mindig csurig legyen töltve.

Szinte túl szép ez az információ ahhoz, hogy igaz legyen, de pontosan ez az, amire szükségem van ahhoz, hogy felkapaszkodjak a következő szintre. Hogy a magamévá tegyem az üzletet, és ne azzal a kétséges vállalkozással kínlódjak, amit apám hagyott rám, amikor pár éve elment.

Az ember végül mindig megmutatja az igazi arcát, csak figyelni kell, hogy meglássuk. Én nem figyeltem az apámat.

Tanultam a saját káromból.

Ezt a leckét nem fogom elfelejteni.

De hiába a harag, nem változtat a múlton, ezért inkább a jövőbe kell tekintenem.

A gondolataimba merülök, mígnem egy hangot hallok a szoba túloldaláról, és felpillantok. Kinyílik a dolgozószobám ajtaja, és belép a bátyám, Damian.

Ezer éve nem láttam a bátyámat. Megváltozott. Idősebbnek tűnik. A sötét szemek nem változtak – éles ellentétben állnak világos szememmel –, a haja azonban hosszabb és ziláltabb. Ő is mindig kócos, mint én, most viszont másról van szó. Úgy fest, mint aki lemondott a külsejéről.

Átszeli a szobát és az íróasztalomhoz lép, mintha az övé lenne ez a hely, ahogy az el volt rendelve.

Zsebre tett kézzel, leszegett fejjel megkérdi: – Mikor lesz a találkozó?

A távolléte ellenére folyamatosan tájékoztatom a dolgaimról.

– Egy óra múlva.

Kedvetlenül összeszorítja a száját. – Biztos, hogy ezt akarod?

– Igen.

– Nem gondolod, hogy…

Felemelem a kezem, hogy elhallgattassam. – Damian. Ha a saját vállalkozásodat vezeted, azt teszed, ami neked a legjobb. De ez az én üzletem, és most erre van szükségünk. – Még tőlem is övön aluli ütésnek számít, hogy nem kerülgetem a forró kását.

Évekkel ezelőtt, amikor apám élt és Damian még számított valamit, vakmerően viselkedett. Fiatal éveiben olyasmiket művelt, amiket nem kellett volna, és ezért mindenét elvesztette.

A neki szánt élet most az enyém.

Gyűlöl emiatt – megvet engem –, és nem is hibáztatom érte. Én is utálnám magam. Az orra elől happoltam el az örökségét.

De az ő vesztesége az én nyereségem, legalábbis apám így fogalmazott, amikor átadta nekem a kis híján romba dőlt kastély kulcsait.

Apám nem késlekedett közölni, hogy nem az én hibám, hanem Damiané. Megérdemelte a sorsát, mert fontosabbnak tartott egy nőt a családjánál.

Amikor dolgoznia kellett volna, a megtört szívét dédelgette.

Egy reménytelen szerelmet siratott, amire sosem volt esélye.

Az én világomban szerelemre nincs idő. Nincs helye az életünkben.

Világéletemben én voltam apám bokszzsákja, figyeltem, és korán megtanultam, hogy sose mutassam ki a gyengeségemet.

Az „üzlet” a legfontosabb.

A család csak a második.

A feleség pedig…

Fel se került a radarjára.

Anyám el lett felejtve, amint elment. Miután apám felcsinálta, nem is egyszer, hanem kétszer, boldogan távozott, a zsebében egy rakás pénzzel.

Damian egy idióta, amiért hagyta, hogy az érzelmei az útjába álljanak.

Amikor apa meghalt, a drogok és a pia voltak Damian kizárólagos barátai.

Ha a bátyám nincs a közelemben, akkor is nekem dolgozik.

– Lehet, hogy Lawrence készül valamire.

Vállat vonok. – Ki akar szállni az öreg.

– Megfordult már a fejedben, hogy ez csak egy trükk? – Felkészületlenül ér a kérdés. Ritkán kérdőjelezik meg az ítélőképességemet, különösen ő.

– Nem – válaszolom határozottan. Damian hallgat, majd kinyújtja a kezét és az asztalomra támaszkodik, dobolni kezd az ujjaival. Tudja egyáltalán, hogy mit csinál? Mindig is ideges típus volt. Oldalra billentem a fejem, várom, hogy kimondja, hogy mi böki a csőrét.

– Fontolóra kéne venned. Sosem tudhatod, kiben bízhatsz. – A szívembe hatolnak a szavai. Elérik a kívánt célt. Az a helyzet, hogy hiába érdekel, hiába érzek bűntudatot, amiért kimaradt a családi üzletből, nem reagálok a piszkálódásra.

Összehúzom a szemem.

– El akarsz menni helyettem? – kérdem.

– Tessék?

Az arcát fürkészem, és végigmérem. – Elmész helyettem?

– Mert… – Megfeszül az állkapcsa, és mély levegőt vesz, mielőtt folytatja. – Miért tennék ilyet? Már mindent elvettél tőlem. Még azt is akarod, hogy a kifutófiúd legyek?

Előrehajolok, és az asztalra csapok az öklömmel. A whiskyspohár megremeg, hullámzik benne a borostyánsárga nedű. Nem ömlik ki, csak majdnem. – Nem én tehetek arról, hogy elbasztad az életed.

Súlyos csend ereszkedik ránk. A bátyám arca kifürkészhetetlen; köhécsel, majd megszólal. – Ez az egész az enyém kellett volna, hogy legyen. – Mélyebb és komorabb a hangja, mint máskor.

– Kellett volna – hangsúlyozom ki –, de elbasztad, amikor kurvákat döngettél és kokóztál. – Minek finomkodni? Egy rakás szerencsétlenség volt a bátyám.

– Gyászoltam.

Még tizenöt év elteltével sem tanult. A nevetséges megjegyzés hallatán a fejemet rázom. – Úgy viselkedsz, mintha a feleséged lett volna.

– Lehetett volna… – Mélyen a szemembe néz. Vibrál a fájdalom a szavaiban. Sosem volt az övé.

De azt gondolja, hogy lehetett volna. Hogy kellett volna.

Gyerekkorunk óta szerette.

Apám kollégájának a lánya volt. Mind azt hittük, hogy egy nap összeházasodnak, és egyesül a két család. Talán így is lett volna, de a sors másképp rendelte.

A bátyám még mindig engem néz, rendíthetetlen pillantása kényelmetlen érzést kelt bennem. A régi heg, mely a bal szemöldökétől fut végig az arcán, sötétebbnek tűnik, mint máskor. Látványos emlékeztetője annak, hogyan bántottam a bátyámat a múltban. Fájdalom és megbánás keveredik a véremben, arra késztetnek, hogy elvegyem a fájdalmát. Nem könnyű feladat, de az ilyen érzelmek mindig ivásra késztetnek.

Amikor felpillantok rá, még mindig azt az embert látom, aki összeomlott a hír hallatán, aki magába fordult a veszteség miatt. És engem okol ezért a veszteségért. Azt hiszi, hogy én okoztam a lány halálát, és talán igaza van. Még mindig nyomja a szívemet a bűntudat súlyos terhe. S ha igaza van, és valóban az én hibám, akkor annál rosszabb, hogy én vagyok az a seggfej, aki ellopta az életét.

– Nem így kellett volna lennie – ismételgeti.

– Ez az én üzletem – emlékeztetem. Nem számít, hogy az én tetteim juttattak ide minket, az ő teszetoszasága pecsételte meg a dolgot.

– Leállítanád magad?

Hangos sóhajjal bámulok a férfira, akire valaha felnéztem.

A férfira, aki segített azzá válnom, aki ma vagyok. Évek óta nem volt a szemében ilyen tisztaság és elszántság. Arra a férfira emlékeztet, akit elvesztettem, és rájövök, mekkora bolond vagyok.

Elvakított az elvesztegetett évek miatt érzett harag, pedig most itt van, és talán neki van igaza. Talán együtt vezethetnénk az üzletet. Erre tanított minket az apám Grace előtt.

– Ülj le! – Rámutatok a szemközti székre, ő pedig gondolkodás nélkül helyet foglal. Hátha ez valami újnak a kezdete. A két testvérnek mindig is együtt kellett volna dolgoznia. A pohárért nyúlok, hogy megkínáljam.

– Mit csinálsz? – Mélybarna szemei minden mozdulatomat lesik.

– Hát nem nyilvánvaló? Meghívlak, hogy igyál velem egy italt.

Sötét szemöldöke homlokráncolásba ferdül, majd bólint. Még mindig feszeng, még mindig választ vár.

– Elmész – jelentem ki, mire üres tekintettel bámul rám. A bátyámat ismerve, valószínűleg nem mer reménykedni. – Te mész helyettem. Be akarsz szállni? Ahhoz ezt meg kell tenned. Nincs ellenvetés – közlöm egyszerűen.

Megdermed az arca. – Ez most komoly?

– Ez még nem a végső találkozó. Csak a részleteket kell tisztázni. De ha aktívabban részt akarsz venni az üzletben, valahol el kell kezdened.

Az arca továbbra is kifürkészhetetlen, de nem sokat várok tőle. Addig nem avatom be a terveimbe, amíg nem vagyok biztos abban, hogy elbír a feladattal. De ha elérkezik az idő, visszaadom Damiannek a kastély kulcsait az ő feléhez.

– Egy korszak végére! – Megemelem a poharamat.

– Csak a holtak látták a háború végét. – Vigyorogva idézi fel jellegzetes mondását, amit Platóntól lopott, mire felnevetek. Észre sem vettem, mennyire hiányzott.

– Ez még csak a kezdet.

– Majd meglátjuk. – Megdörzsöli a tarkóját, és feláll.

– Vidd a kocsimat. És add át a bocsánatkérésemet. Mondd meg neki, hogy közbejött valami elkerülhetetlen.

– Úgy lesz, testvér.

A testvér szó fájdalmasan hasít belém. Túl rég nem beszéltünk már így egymással.

Amikor kilép az ajtón, a füléhez emeli a telefont. Nem tudom, kit hív, de hátradőlök.

Hosszú ideje először nem tűnik olyan nehéznek minden.

ELSŐ FEJEZET

Phoenix

Négy évvel később…

Apám a dolgozószobájában járkál.

Oda és vissza. Oda és vissza.

Vajon mi ütött belé? Nem szokott így viselkedni.

Amint lediplomáztam, hazarendelt. Majd azt mondja, jöjjek be a dolgozószobájába, hogy a „munkáról” beszéljünk. Megfordul a fejemben, hogy talán azt tervezi, hogy rám bízza a vállalatot, ennek azonban semmi értelme. Sosem hajlandó beszélni róla, de nyilván az agyára ment valami, mert épeszű ember nem viselkedik így délután kettőkor.

Igaz, a járkálás nem feltétlenül jelent bajt, de a dolgozószobája határozottan aggaszt.

Zűrzavar.

Teljes és totális zűrzavar.

Ezek a szavak világosan leírják, hogy mi található a dolgozószoba falai közt.

Elfordulok apámtól, és végignézek a helyen, melynek tiszta szentélyként kéne ragyognia ahhoz, hogy az üzleti ügyeit intézhesse idebent. Ehelyett úgy fest, mint egy építkezés, ahol épp most végeztek a bontási munkálatokkal.

Az első, amin megakad a tekintetem, az íróasztal. Fel van borítva. A homlokomat ráncolom.

Hűha!

Komoly erő kell ahhoz, hogy így felforgassák.

Kétlem, hogy a férfi, aki engem felnevelt, képes volt erre.

Le vagyok nyűgözve.

Nemcsak az íróasztal hever a földön, hanem az iratok is, melyeknek az asztalon lenne a helyük. A telefon ripityára tört.

Valaki nagyon felbosszanthatta a vonal végén.

– Mi történt? – Közelebb lépek, mire elhátrál. Abból, ahogy összevonja a szemöldökét és ökölbe szorítja a kezét, látszik, hogy egy hajszálon múlik, hogy kiboruljon és rám üvöltsön.

– Tűnj innen, Phoenix! – szűri a fogai között a szavakat.

Közelebb lépek és megrázom a fejem. Amikor olyan közel vagyok hozzá, hogy megérintsem, a vállára teszem a kezem.

– Te kértél, hogy jöjjek, hát eljöttem. Beszélj hozzám! – kérlelem. Elfordítja a fejét és rám néz. Majd behunyja a szemét. Nem sokáig marad csukva – csak egy pillanatra –, de arra elég, hogy a mellkasa felemelkedjen, majd lesüllyedjen egy mély lélegzetvétellel.

A szemembe néz, és megenyhül a tekintete. – Nem akarom…

– Nem. – Csípőmre teszem a kezem, hogy lássa: komolyan beszélek. – Többé nem löksz el magadtól. Nem ok nélkül hívtál ide. A lányod vagyok, és ez az én örökségem is…

– Nem akarsz ennél többet?

– Nem, apa. – Kimondom a szót, és hagyom, hogy megtegye a hatását. Lehet, hogy nem a biológiai apám, de ő nevelt fel, és ez az én döntésem. – Segíteni akarok.

Leereszti a vállát és a kanapéhoz lép a dolgozószoba sarkába. Követem, és leülök vele szemben.

– Ha már üzletről beszélgetünk, akár ihatunk is.

– Egyetértek.

Leül, tölt magának egy pohár whiskyt, majd egy másikat nekem. Nem rajongok érte, de ha bizonyítani akarok, akkor el kell fogadnom.

– Mi van az üzlettel?

Apám megdörzsöli az állát. – Valamit el kell mondanom neked, Nix… – mondja, mire felnevetek. A becenevemet használta, ami ritkán fordul elő. Csak akkor használja, amikor azt hiszi, hogy csalódást fog okozni nekem.

– Tudom, hogy mivel foglalkozol, apa. – Közömbös a hangom. Színlelhet, amennyit csak akar, hogy csupán import-exporttal foglalkozik, de engem ugyan nem tesz lóvá.

Elkerekedik a szeme, meglepi a megjegyzés. – Hogyhogy? – kérdi.

– Lehet, hogy internátusba küldtél, majd Svájcba fősulira, de mindig is tudtam.

Onnan, ahol ülök, látom, ahogy megfeszülnek az izmok az állkapcsában. Nincs elragadtatva, ezt én is tudom. De nem számít. Tudtuk, hogy előbb-utóbb eljön ez a nap.

– Tényleg?

– Persze.

Leesik az álla. Majd gyorsan összeszedi magát, félrebillenti a fejét, és mély döbbenettel bámul rám. – És nem is gyűlölsz engem?

– Megmentetted az életemet. Hogy gyűlölhetnélek? – Elszorul a torkom az érzelmektől. Nem szívesen gondolok a régi életemre, de attól még igaz. Ő mentett meg engem. Miután a szüleim meghaltak, befogadott, és sajátjaként nevelt fel. Az életemet köszönhetem neki. Ezért nem számít, ha bűnöző, mindig szeretni fogom.

Elmereng a szavaimon, végül bólint, majd felemeli a poharát, és iszik egy kortyot.

Én is az ajkamhoz emelem az enyémet. Amikor az első csepp a nyelvemhez ér, elfojtom a késztetést, hogy köhögjek. Azt akarom, hogy apám komolyan vegyen, és a köhögés valószínűleg az érettség hiányát jelentené.

Úgy bánik velem, mint egy kislánnyal. Aki rátermett és okos, persze, de attól még kislány. Most, hogy végeztem a főiskolán, azt akarom, hogy felnőttként tekintsen rám – ha egyáltalán hagyja, hogy segítsek neki.

Tartozom neki azok után, amiket értem tett. Valahogyan vissza kell fizetnem, hogy befogadott és a gondomat viselte.

A legtöbb korombeli lány boldogan lubickolna a luxusban, én azonban nem vagyok olyan, mint a többi lány.

Nem akarom, hogy gondoskodjanak rólam. Meg akarom keresni a kenyeremet és bizonyítani akarok.

A whisky lecsúszik a torkomon, felperzseli az útját a gyomromig, ahonnan szétárad a melegség.

Ez megmosolyogtatja apát. – Meg lehet szokni. – Iszik még egy kortyot, és visszhangzik a szoba csendjében a pohár koppanása a fán, amikor leteszi a dohányzóasztalra.

Azokra a hangokra emlékeztet, amiket egy ketyegő ingaóra ad ki az éjszaka közepén, sötét és baljós zaj. Engem azonban nem kell babusgatni, ezt ő is jól tudja. – Mennyit tudsz? – kérdi. Előrehajol és a combjára könyököl.

– Mindent – vallom be.

Hallgat, amíg feldolgozza az információt. A magániskolában sok mindent megtudhat a családjáról egy lány. Néhány jó dolgot és rengeteg rosszat. A beképzelt gazdag picsák imádnak másokba belerúgni. Nem baj. Örülök, hogy fény derült az igazságra. Épp kinyitnám a számat, amikor felemeli a kezét, hogy mondjon valamit.

– A fegyverek… – Felvonja a jobb szemöldökét, hogy lássa, meddig terjednek az ismereteim.

– Mindenről tudok – tisztázom. Tudom, hogy az örökbe fogadó apám a világ egyik legnagyobb fegyverkereskedője. – Tudom, hogy mivel foglalkozol. Tudom, hogy fegyvereket árulsz.

– Az ügyfeleim…

– Apa. – Feltartom a kezem. – Tudom, hogy az ügyfeleid nem tisztességes emberek. Valószínűleg egyikük sem törvénytisztelő állampolgár.

Mély barázdák jelennek meg a homlokán. – Tényleg nem gyűlölsz érte?

– Persze, hogy nem. Nem a munkád határozza meg, hogy ki vagy. Az apám vagy és szeretlek, nem számít, mivel foglalkozol. Most pedig meséld el, mi történt, és engedd, hogy segítsek.

Mintha háborút robbantottak volna ki benne a szavaim, mély levegőt vesz.

– Nem akartam, hogy részt vegyél benne. Jobb életet szántam neked. – Gyengéd, megrendítő szavai szeretetről árulkodnak, de ez az én életem, ezt meg kell értenie.

– Már felnőttem, és én ezt akarom. – Mélyen a szemébe nézek. – Most pedig beszélj! – Ellenvetésnek nincs helye. Elég jól ismer ahhoz, hogy ezt már ő is tudja.

– Hát jó. – Öblös nevetés tör fel a torkából, majd fogja az italt, hátradől, és kényelembe helyezi magát a kanapén. Hosszú beszélgetésnek nézünk elébe. – Lefoglalták a fegyvereimet.

Erre nem számítottam, rám tör az idegesség, és imádkozom, hogy ne kerüljön börtönbe.

– Ki?

– A konkurencia. Egy mitugrász szarházi, aki tönkre akar tenni. Nem akartam, hogy kihasson az életedre.

– Mondd el!

Megszorítja a poharat a kezében, elfehéredik az ökle. Ez nem fog tetszeni.

– Alaric Prince-nek hívják, és ő a legaljasabb gonosztevő. Évek óta szisztematikusan próbál aláásni engem. Arról nem is beszélve, hogy vérdíjat tűzött ki a fejemre, amit valamilyen csoda folytán eddig sikerült megúsznom.

Vérdíjat?

Mintha gyomorszájon ütöttek volna. Vérdíjat tűztek ki az apám fejére. Olyan ez a szó, mint egy kirakós darabkája, amit sok-sok évvel ezelőtt elvesztettem, de most végre a helyére került. Kezd értelmet nyerni mindaz, ami az évek során történt. Hogy miért rejtőzködik az apám az erődjében. Meg akarják öletni. Muszáj többet megtudnom.

– Nem értem. Ki ez az alak?

– Egy kis szaros. – Meglep a hangjában rejlő gyűlölet. Egy sztori lapul mögötte, amibe be kell avatnia, hogy segíteni tudjak.

– Ennél azért többet kell tudnom. – Kihívóan felvonom a jobb szemöldökömet. – Már eljutottunk idáig. Ha végig akarjuk csinálni, akkor jobb, ha mindent elmesélsz.

– Ez egy hosszú, bonyolult történet.

Előrehajolok, rákönyökölök a térdemre. Oldalra billentem a fejem és elmosolyodom. – Nos, akkor szerencse, hogy végleg hazajöttem. Mert időm, mint a tenger. Ráérek az idők végezetéig is, apa. Mesélj tovább! Mióta tart a háború?

– Négy éve.

Hirtelen összeállt a kép. Hogy miért küldött magániskolába a világ végére. Miért nem hagyta, hogy felvegyem a nevét, amikor kértem. Miért nem ismer el hivatalosan is a gyerekének. Azt hittem, csak azért, mert nem bizonyítottam neki, holott háborúzik valakivel. Csak meg akart védeni. Szétárad bennem a melegség, amit jeges rémület követ. Ez az Alaric nevű alak bántotta az egyetlen embert, aki megpróbált megvédeni engem. Muszáj tennem valamit; többet kell tudnom. De előbb meg kell győződnöm arról, hogy jól hallottam. Hogy nem én okoztam neki csalódást.

– Hát ezért… – Könnyek szöknek a szemembe.

Felemeli a kezét, majd átnyúl a dohányzóasztal fölött, és megfogja a kezem. – Soha nem szégyelltelek. Te a lányom vagy. Lehet, hogy nem vér szerint. De mivel szeretlek, nem hagyhattam, hogy tudomást szerezzen rólad.

A szeretet és az odaadás, amit ez iránt a férfi iránt érzek, nem hagy nyugodni; felállok és járkálni kezdek. Ugyanazt csinálom, amit ő, alig néhány perccel ezelőtt. Átjárja a testemet az ideges vibrálás, és elgondolkodom, hogy mit is jelent mindez.

Oda-vissza lépkedek, de hiába, nem találom a szavakat. Olyan száraz a szám, mintha homokot rágnék. Pedig valamit muszáj mondanom. Megkérdeznem. – Na és most? Már tudja?

– Nincs okom ezt feltételezni. – Ám a szavai mögött kétség lapul.

– Miért gyűlöl ennyire?

Vállat von, de mélyen a szemébe fúrom a tekintetem. El kell árulnia. Bármi is az, tudnom kell.

– Mert azt hiszi, hogy én öltem meg a bátyját.

Meg sem lep, hogy apám megölt valakit. Michael Lawrence könyörtelen ember, de ahogy rám néz, kétlem, hogy ő tette.

Mindenesetre rákérdezek: – És te voltál?

Felpillant, elkerekedik a szeme. – Nem.

Erre megtorpanok. Szótlanul bólintok, már tudom, hogy csak egy megoldás létezik. – Akkor le kell állítanunk ezt a háborút.

– Hidd el, én már megpróbáltam. Semmit sem tehetek. Rég túllendültünk azon a ponton, ahol még meghallgatna vagy hinne nekem.

Csendben ülünk egymás mellett, és milliónyi gondolat cikázik az agyamban. Remegni kezd a térdem az idegességtől, de elfojtom. A tétlenség nem járható út, s bár nem vagyok száz százalékig biztos az ötletemben, mégis szavakba öntöm. – Akkor azt hiszem, csak egy dolgot tehetünk.

– Éspedig?

– Kényszerítenünk kell. – Széles mosolyra húzódik a szám. Apám nem viszonozza, ehelyett úgy néz rám, mintha azt mondaná: Ez nyilvánvaló, de hogyan?

– És mit gondolsz, hogy csináljuk?

– Erővel. Vegyük el mindenét, és ha porig égetjük, kénytelen lesz beletörődni.

– De addigra már túl késő.

– Miért? – kérdem.

– Nem tudok elég közel férkőzni hozzá.

Újabb ötletek villannak fel az agyamban, de ezek sötétebbek és mocskosabbak, és biztos vagyok benne, hogy apám egytől egyig utálni fogja őket.

– De én igen. Engem nem ismer. Senki sem ismer. Meg tudom szerezni az információt, amire szükséged van.

– Phoenix.

– Nem, apa. Ne Phoenixezz engem! Ez az én döntésem. Már nem az a kislány vagyok, akit elküldtél iskolába. Hadd segítsek!

Elvékonyodik a szája, és feláll, majd újra járkálni kezd. Nem tetszik neki az ötlet, de legalább fontolóra veszi.

– Nem akarom, hogy bajod essen – kérlel.

– Nem fog.

– Nem tudhatod, hogy… – Beletúr a hajába. – Alaric Prince bosszúra szomjazik. Ő a legromlottabb ember a világon. Én csak tudom.

Megkerülöm a felborított íróasztalt, és odalépek mellé. Amikor közvetlenül mellette állok, felnézek az arcára. – Ne kételkedj bennem!

– Nem kételkedem. Csak nem akarlak…

Látom apám szemében a mélyről fakadó szeretetet, félelmet és kétségbeesést.

– Bízz bennem! Higgy bennem! Hadd segítsek!

Hadd mentselek meg, ahogy valaha te is megmentettél engem.

– Oké. – Ezzel az egy szóval megpecsételődik a sorsom és Alaric Prince sorsa.

Megtalálom a módját, hogy legyőzzem az ellenséget. Bármi áron.

MÁSODIK FEJEZET

Alaric

Miután elintéztem az üzletet az Államokban, ideje továbbállnom. A fegyverek biztonságban vannak – sőt, az AK–47-esek, amiket elhappoltam Michael Lawrence orra elől, biztonságban vannak Cyrus Reed birtokán. Nem szokásom a raktáramon kívül elhelyezni a fegyvereimet, mivel azonban a riválisomtól loptam őket, még nem hozhatom forgalomba az árut. Cyrustól csak egyhétnyi hajóútra vannak a Karibi-szigetek, és itt a remek alkalom, hogy lazítsak egy kicsit, mielőtt újra beindul az üzlet.

Elsőként a Bahamákra vezet az utam, de lesz még néhány megálló menet közben. Egy ponton Venezuelába is le kell mennem, s ha már Dél-Amerikában leszek, átszervezem a többi találkozómat is.

De nem csak az üzlet miatt kelek útra. Feltett szándékom, hogy kirúgok kicsit a hámból.

Ezért is kezdem a Bahamákon.

Mathis új klubot nyitott abban a hatalmas szállodában a szigeten, és jövő héten óriási partit fog adni.

Kitűnő alkalom, hogy megejtsek néhány találkozót.

Az ember nem gondolná, hogy egy klubban is lehet fegyvereket árulni, de amióta átvettem az üzlet irányítását, már rájöttem, hogy tökéletes helyszínül szolgálnak. Ami azt illeti, a csajok, a pia, a drogok és a fegyverek remekül mennek egymáshoz.

Könnyebben kinyílik a férfiak pénztárcája, ha egy csinos lányka vonaglik az ölükben.

Mire kiköt a jacht, készen állok a lazításra. Kihasználtam a tengeren töltött időt, hogy megszervezzem a megbeszéléseket erre a hétvégére, az elsőt Xavierrel. Tizenötezer puskát akar egy kormánypuccshoz.

Leszarom, hogy mire használja őket; engem csak a pénz érdekel. Ez az üzlet önmagában húszmilliót hoz a konyhára.

A főfedélzeten lévő irodámban felveszem a telefont, és tárcsázom Cristian mellékét. Felveszi az első csörgésre. – Tizenegyre légy indulásra kész – utasítom, mielőtt megszólalhatna.

– Igen, főnök – vágja rá, és megszakítom a vonalt. Nincs több mondanivalóm. Az embereim tudják, mi a dolguk. Mindenhová elkísérnek – beleértve a trópusi szigeten töltött éjszakai szórakozást is.

Cristian a jobb kezem és a biztonsági főnököm. Ha az embereimről van szó, nem keverem az üzletet a szórakozással, így ők nem a barátaim. Szigorúan vezetem a hajómat, nem kötődöm senkihez. Ami pokolian megkönnyíti az életemet.

Az egyetlen ember, akit valaha szerettem, halott. Az én hibámból, és még egyszer nem követem el ugyanezt a hibát. Érzelmi kötelék hiányában mindenki nélkülözhető.

Otthagyom az íróasztalomat és elindulok a hajóm orrában lévő kabinom felé. Odabent levetkőzöm, és belépek a zuhany alá.

A jachtom az otthonom. Van néhány lakhelyem szerte a világban, de ritkán tartózkodom bennük.

Télen és tavasszal a Karib-tengeren vagyok, a nyarat pedig többnyire Európában töltöm. Idén azonban üzleti okokból nem keltem át az óceánon, de talán jobb is. Szeretem, hogy a szigetek most olyan néptelenek.

Olykor meghúzom magam. Az én munkámban nem tanácsos túl sokáig maradni egy helyen.

Ahol a legtöbb embernek raktár van a hajó fenekében, ott egy kisebb fegyverrakományt tartok, amit még el kell szállítani. Elég nagy a hajóm. Több mint ötven méter hosszú, elég nagy ahhoz, hogy kielégítse az igényeimet, ugyanakkor elég kicsi, hogy ne keltsen feltűnést.

Befejezem a zuhanyozást, és a szalon felé veszem az irányt. Az embereim talpig fekete öltönyben, fülhallgatóval a fülükben várnak, indulásra készen állnak. Hamarosan megérkezünk a klubba.

Amikor belépek, Mathis egy gyönyörű nőt küld a fogadásomra. A barátom nincs a városban. Mint kiderül, valahol Dél-Franciaországban lopja a napot, valószínűleg Saint-Tropez-ben, de tudja, hogyan hízelegjen a hiúságomnak. Amikor a piros ruhás szépség az asztalomhoz vezet, mely fent van a klub felett, az elszeparált VIP-szekcióban, a közelben félmeztelen nők táncolnak.

Még rendelni sem kell, már előkészítették az asztalt az ízlésemnek megfelelően. Vodka, tequila, whisky és pezsgő – van itt minden, ami a vendégeknek kellhet.

Xavier elsőként érkezik.

– Mit kérsz? – kérdem.

– Vodkát – feleli, és intek a felszolgálónőnek, aki kitölti az italokat.

– Mennyi? – Emlékszem, miben állapodtunk meg a korábbi telefonbeszélgetéseink során, de olykor változnak a dolgok, ezért érdemes megerősíteni a megállapodást.

– Tizenötezer – mondja. Lehet, hogy egy háborúhoz nem elég, de kinézem belőle, hogy a konkurenciától is venne fegyvert.

De már nem sokáig. Ha minden a terv szerint halad, a hónap végére Lawrence el lesz intézve. Már csak a csalit kell megtalálni, hogy csapdába csaljam.

Felemelem a poharamat és belekortyolok, elfojtom a bosszú gondolatát, hogy az aktuális üggyel tudjak foglalkozni, az okkal, amiért eljöttem ebbe a klubba. – Mikor?

– A hónap végén.

– Helyszín?

– Ugyanott, ahol eddig.

Helyes. Ismerem a környéket. Lawrence is ott tartja a fegyverkészleteinek egy részét, ami azt jelenti, hogy Xavier be akarja biztosítani magát. Tudja, hogy Michael valószínűleg nem tud teljesíteni, azután nem, hogy legutóbb elloptam tőle egy kisebb szállítmányt, de úgy tűnik, hogy a kis barátom adni akar neki még egy esélyt, hogy helyrehozza a hibát.

Érzem, ahogy szétterül a mosoly az arcomon. Az újabb szállítmányt is ellopom, és miután tönkreteszem Michael Lawrence-t, térden csúszva fog könyörögni nekem.

– Ugyanannyi lesz, mint eddig.

– Köszönöm, barátom.

Bárcsak ne hívna így! Nem a barátom. Csak egy ügyfél, és ami a legrosszabb, nem az a hűséges típus. De sebaj. Még nem tudja, hogy ő csak egy gyalog a játékomban.

– Még valami? – kérdem. A fejét rázza. – Akkor igyunk.

– És dugjunk. – Felnevet.

Mind egyformák – rohadtul egyformák. Bármennyire is szeretném ezt tenni, még egy nőt sem láttam a klubban, aki felkeltette volna az érdeklődésemet. Mindannyian torkuk szakadtából visítoznak, csábítóan riszálják magukat, hogy felfigyeljek rájuk. Fogom az italomat, és végigsiklik a pillantásom a kínálaton. Mathis rá jellemzően a dekadenciára és a bűnre tervezte ezt a klubot. A tér nagy része modern. Hideg és steril, fémmennyezettel és -korlátokkal. Ám a VIP-szoba, ahol én vagyok, igazán rendkívüli.

Minden privát boksz elzárható a kíváncsi szemek elől fehér sifonfüggönyökkel, amiket elhúzva zavartalanul mehet a suskus. Jelenleg nyitva a függönyöm, így tökéletes kilátás nyílik a helyemről.

Mathis kiváló munkát végzett.

Amikor mindketten a szánkhoz emeljük a poharunkat, látom, hogy Cristian nem engem néz, és követem a tekintetét. Hamar kiderül, hogy mit, pontosabban kit bámul. Az ülések mögött a leggyönyörűbb nő áll, akit valaha láttam.

Hosszú, barna haja gömbölyded melleire omlik. De a szeme az, ami a leginkább lenyűgöz. Innen, ahol ülök, nem látom a színét, ám amikor a szemembe néz, megbabonáz. Csak egy másodpercre pillant felém, majd elfordul, mintha ott sem lennék.

Kevés nő művel ilyet. Pláne egy ilyen helyen.

A legtöbb nő azonnal rám veti magát. Ő azonban hátat fordít nekem. Igaz, a hátsója is szép látvány. Rövid ruhája, mely szemből visszafogottnak tűnt, minden, csak nem az.

Nem. Innen, ebből a szögből semmit sem bíz a képzeletemre. A két vékony pánt végigfut meztelen hátán, a ruha egészen a fenekéig nyitva.

Elbűvölve felállok a helyemről, meg kell tudnom, hogy ki ez a nő – és miért utasított el ilyen könnyedén.

Céltudatosan odalépek hozzá. A csapatom villámgyorsan követ, így baromi ijesztő lehetek, ahogy a lány felé tartok.

Szólhatnék nekik, hogy maradjanak a helyükön, de látni akarom a lány feszengését. Kizárt, hogy egy ilyen kiscica, mint ő, ne tenné.

Amikor odaérek hozzá, fölé tornyosulok. Nem lát, de érezheti a jelenlétemet, mert megfeszülnek az izmok a hátán.

Lassan, ráérősen szembefordul velem.

Fel kell emelnie a fejét, de amikor a szemembe néz, kitágulnak a pupillái.

Nem dugni jöttem ide ma este, de miután látom, ahogy szétnyílik a szája, és duzzadt, telt ajkai közül felszakad egy sóhaj, meg akarom kefélni. Érezni akarom, ahogy megfeszülnek a farkamon azok az ajkak.

– Nem érdekelsz – vágja hozzám, mielőtt megszólalhatnék. Hátravetem a fejem, és felnevetek – újabban ritkán fordul elő.

– Azt sem tudod, mit akartam kérdezni.

– Azt, hogy kérek-e egy italt. És mivel már van egy… – Felmutatja a poharát, amit eddig nem láttam. Friss lehet, még pezseg. – Nincs szükségem másikra.

– És ha tévedsz?

– Szóval nem azért jöttél, hogy megkérdezd, akarok-e… mit is? – Felvonja a szemöldökét. – Beszélgetni veled?

– Megint tévedsz. – Nem egészen, de azért mégis.

– Nos, kíváncsivá tettél. Eljöttél idáig…

– Felfigyeltél rám. – Elvigyorodom, és mivel rájöhetett a tévedésére, még inkább kiszélesedik a mosolyom. – Megmondom, mit gondolok. Szerintem azt akartad, hogy idejöjjek. Szerintem élvezed a macska-egér játékot.

– Szerintem meg semmit sem tudsz.

– Kár. – Vállat vonok és elsétálok.

– Ennyi? – kérdi a hátam mögül.

– Aha. – Visszaszólok a vállam fölött. – De… – Hatásszünetet tartok. – Ha meggondolnád magad, holnap visszajövök. Ugyanekkor. Ugyanitt. – Azzal elsétálok, ki a VIP-helyiségből, majd a klubból.

Amint kilépünk a friss levegőre, megállok. Jobbra fordulok, és Cristianre pillantok.

– Igen, főnök?

– A neve. A társadalombiztosítási száma. Holnapra deríts ki mindent, amit tudni lehet arról a nőről.

Meg sem kérdi, mi szükségem az információkra. Meg akarom dugni azt a nőt, de addig egy ujjal sem érek senkihez, amíg utána nem nézünk.