Tartalomjegyzék

Prológus

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Köszönetnyilvánítás

Victoria Green

Valter és Vivien

II. kötet

Victoria Green: Valter és Vivien II. kötet

©Victoria Green

Szerkesztette: K. Zsófi

Korrektúra: Sebők Balázs

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/victoriagreen89/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309440

mobi ISBN 9786156309457

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus

Vivien

Szerencsés lánynak érzem magam. Mint kiderült, Valternak hatalmas szíve van! Minden rossz ellenére, amit elkövettem ellene, megbocsájtott. Messzemenően nem ezt érdemelném.

Szokták mondani, az igaz szerelem képes minden akadályt legyűrni. Na, a miénk pont ilyen! A mi szerelmünk kapott hideget, meleget – leginkább hideget –, és a legtöbbet sajnos én okoztam. Nem vagyok rá büszke.

A kapcsolatunk elején nagy volt a bizonytalanság részemről, próbáltam hinni neki, de a sok negatív benyomás, ami ért, elbizonytalanított.

Valter kezdetektől fogva azt vallotta, hogy nem ő ölte

meg a legjobb barátját, Nimródot. Mégis elítélték, és az időnkénti agresszív viselkedése is arra mutatott, hogy nem ártatlan. Összezavart.

Szerencsére az igazság győzött, és az ártatlanságára

hivatalosan is fény derült. Arra, hogy ez miként következett be, nem szívesen emlékszem. Sajnos hoztam egy olyan döntést, amit lehet, hogy soha nem fogok tudni jóvátenni.

Örökre nyomot hagyott a lelkében, és talán csak tengernyi idő lesz képes arra, hogy elhalványítsa. Vagy az is lehet, hogy a döntésem örök éket ütött a kapcsolatunkba, ami egy napon elpusztít bennünket.

1.

Vivien

1 évvel később

A langyos víz finoman simogatja a bőrömet, ahogy a szivacsból kisajtolva végigcsorog rajtam. Valter újra a kádba meríti, majd kiemelve a mellemre csöpögteti belőle a vizet. A fürdőhabot szép lassan eltávolítja róla, így szabadon meredeznek a mellbimbóim, aminek látványától vágyakozva a fülembe sóhajt.

– Imádom őket. Olyan gyönyörűek – suttogja a fülembe, és hangjától libabőrbe borul a karom. Mély sóhaj kíséretében behunyom a szemem és átadom magam a kéjnek, amit az ujjaival okoz.

Gyengéden ingerli keményre duzzadt mellbimbómat, játszik velük, bennem pedig fokozatosan kel életre a szexuális vágy. Megnyalom alsó ajkamat, fejemet a vállára döntöm, úgy élvezem tovább kényeztetését. Egy percre sem hagyja abba, érzem, lassan elveszítem a fejem. Önkéntelenül nyögök fel egyik-másik vadabb érintésétől.

A nyakamat csókolja, mialatt ujjai lecsúsznak a mellemről a vízbe, és megérintik a legérzékenyebb pontomat.

Hogyan tudja ilyen érzékien csinálni? Alig ér hozzám, de már az orgazmusom határát súrolja.

Egész testem reszket, elveszem az érzékiség világában. Finoman köröz a csiklómon, miközben nyelvével a nyakamat masszírozza. Szeretném, ha a számba hatolna nyelvével, de annyira élvezem simogatását, hogy képtelen vagyok oldalra fordítani a fejem. Teljesen az uralma alá von kényeztetésével.

A szenvedély, amit percek alatt kihoz belőlem, semmissé foszlatja az akaratomat. Férfiassága keményen nyomódik a hátamnak, ami még inkább izgat. Szeretném ízlelni, a számba venni. Valter sóhajaira vágyom, miközben a gyönyör felé sodrom őt. Már pusztán ennek gondolatától felrobbanok. Lábaimat reszketve szorítom össze, de nem hagyja magát egykönnyen. Tovább ingerel, én pedig a fürdőszoba csendjébe sikoltok tiltakozásképp. Túlontúl érzékennyé váltam.

– Csendesebben, szépségem! – hallom a fülemben felcsendülni érzéki hangját.

– Nem megy, ha ilyen jól csinálod! – emelem fel a fejem, és nézek vágytól égő barna szemébe.

– Most te következel! – jelentem ki huncut mosollyal az ajkamon, miközben tenyeremet végighúzom a mellkasán.

– Állj fel, édesem! – kérem gyengéden, de elutasítóan csóválja fejét.

– Felizgattál – magyarázza.

– De hisz’ hozzád sem értem! – nevetek.

Kilép a kádból, és megragadja a kezemet. Én is kimászom, majd sietve követem őt a hálószobába.

– Pusztán a látványod olyan izgató, hogyha most még a száddal kezdenél játszani rajtam, biztosan nem jutunk el az ágyig. Én viszont most keményen a magamévá akarlak tenni! – hadarja, miközben az óvszert kotorássza elő a fiókból.

– Értelek… – felelem kislányos hangon az ágy szélén ülve.

Valter széttépi a zacskót, és kiszedi belőle a gumit. Én gyorsan leugrom az ágyról, és elé sietek.

– Várj! Hadd csináljam én!

Alsó ajkamba harapok, miközben kikapom kezéből az óvszert, és letérdelek elé. Ő lepillant rám, lélegzete felgyorsul, túlfűtött vággyal nézi végig, hogyan csúsztatom merev, vérrel telített férfiasságára.

– Ah, Vivien! Kicsinálsz! – sóhajtja, majd hónom alá nyúl, és felhúz a földről.

Háttal dőlök le a puha franciaágyra, Valter fölém magasodik, lábával szétnyitja az enyémet, és közéjük helyezkedik. A számba csókol, nyelvével mélyre hatol, miközben vadul és hirtelen csapódik belém. Felsikoltok az érzéstől, ahogy teljesen kitölt.

Szerelmünk vad szenvedéllyé alakul, és semmi sem csillapíthatja. Az árral sodródunk, körülöttünk minden lángba borul. Mindenütt a forróság, és mérhetetlen boldogság. Testünk szinkronban mozog, a hátam ívben megfeszül döféseitől.

A szobában nem lehet mást hallani, csak az ágy ritmusos recsegését, és édes élvezésünk dallamát.

– Őrülten szeretlek, Vivien! – zihálja.

– Én is szeretlek! Örökké! – válaszolom, bár erősen kell koncentrálnom a szavaimra, mert szenvedélye nem lassul. Kezével végigsimít melleimen, majd finoman rájuk csap. Örömittas nyögéssel díjazom tettét. Fekete hajába markolok, jelezve, mennyire élvezem azt, amit csinál. Megragadja a kezemet, és a fejem fölé tolja, nyakába veszi a lábaimat, ismét fölém magasodik egész testével, így még mélyebbre jut, és minden döfésével az orgazmus felé lök.

Hangosan élvezek el alatta, testem vonaglik. Ő a plédbe markol, miközben a csúcsra jut.

Kimerülten dől mellém az ágyba. Percekig csak heves zihálásunkra figyelünk, mely fokozatosan válik normális ritmusra. Valter széles vigyorral az arcán csúszik oda hozzám, hogy összebújva élvezhessük ezt a meghitt pillanatot.

Valter

– Valter! – hallom Vivien kiáltását. Nem akarok most rá figyelni. Sokkal fontosabb az, hogy ezt a görényt itt előttem kicsináljam.

Már el is képzeltem hogyan szúrom a kést a torkába. Nem érdekel a börtönbüntetés. Vivien őt választotta! Hiába próbáltam többször is figyelmeztetni arra, hogy kicsoda. Nem hallgatott rám. Én viszont nem fogom hagyni, hogy Nimród gyilkosa szabadon garázdálkodjon, és élje kis életét a szerelmem oldalán! Inkább leülök hosszú éveket a sitten, minthogy ez a senkiházi továbbra is itt rontsa a levegőt.

– Ne bántsd őt, kérlek! Visszamegyek hozzád, csak hagyd ezt abba! – kiált újra a szerelmem.

Visszajön hozzám?

Az ígéretét hallva szívem hatalmasat dobban. Még a levegő is megreked a tüdőmben.

Biztos jól hallottam?

Feléje fordulok egy pillanatra, de nagyon rosszul teszem. Ez a senkiházi azonnal kihasználja az alkalmat, és kicsavarja a kést a kezemből. Alig van időm mozdulni, mert keményen állon vág egy alulról jövő ökölcsapással, amitől a fogaim durván összekoccannak, és szédelegve billenek hátra. A gravitáció lehúzza a testemet, ezért megragadom a ruháját. Ha zuhanok, akkor ő is velem tart!

Korántsem szeretnék meghalni, így a híd korlátja után kapok, azonban oldalra pillantva sajnálattal látom, hogy neki is sikerül megkapaszkodnia.

A francba! Igazán lezuhanhatott volna!

Dühösen meredünk egymásra, majd megpróbáljuk felhúzni magunkat. Reménytelen próbálkozásnak bizonyul. Annyit küzdöttünk egymással, hogy teljesen kimerültünk.

Vivien megjelenése a hídon reménnyel tölti el a szívemet.

Mégis megúszom a zuhanást. Eljött értem, hogy megmentsen.

De, amikor áthajol a korláton, mindkettőnket fel akar húzni.

Nem lehet ennyire hülye! Dénes veszélyt jelent mindenkire! Minek akarja megmenteni? Miért nem tud bízni bennem?!

Picilány hiába próbálkozik, erőtlen karjával ez lehetetlen feladatnak bizonyul. Egyszerre csak egyikünket lesz képes felhúzni. Ezzel még nincs is probléma, de az idő vasfoga igen meggyötörte a hidat, és egy szívből jövő reccsenéssel jelzi felénk, hogy hármunkat nem sokáig képes megtartani. Dénes figyelmezteti erre őt, csak ekkor már teljesen magánkívül van a pániktól.

– Segítsen valaki! – kiabálja a távolba, tehetetlenségében könnyei az arcát áztatják. Segíteni akarok neki a döntésben, ezért gondolkodás nélkül a kezébe adom az életemet.

– Húzz fel, Vivi! – kérem, de ekkor meglátok valamit a szemében, ami megrémiszt. Nem fog így elbírni, ezért egyik kezemmel elengedem őt, hogy újra a híd korlátjába kapaszkodhassak. Ő viszont hoz egy hirtelen döntést, ami miszlikbe szakít belülről. Szerencsére a szenvedés nem tart sokáig, mert hamar becsapódom. A tudatom minden fájdalmával együtt örökre elillan.

***

Zihálva riadok fel az ágyban. Még mindig érzem a zuhanás okozta elviselhetetlen kínt. Vivien keze a mellkasomon pihen, amit most elkeseredésemben lesöprök magamról. Megint az a mély csalódottság kerít hatalmába, mint, ami a kórházban is folyton előtört belőlem.

Gondolkodás nélkül elengedett. Az sem érdekelte, túlélem-e vagy sem.

Reszkető tenyeremen izzadságom cseppjei csillannak meg, miután elemelem az arcomtól. Mély levegőt szívok a tüdőmbe, megpróbálom lecsillapítani magam. Kimászom az ágyból, és kisétálok az erkélyre. A párás levegő arcul csap, de most nem bánom. Mélyet szívok a tenger frissítő illatából.

A távolból csak a koromsötétség néz vissza rám. Behunyom a szemem, és hallgatom az óceán hullámainak nyugtató moraját.

Viviennel, hogy egy kicsit kiszakadjunk a szürke hétköznapokból, elutaztunk külföldre. Vivi tengert akart látni, én pedig megadtam neki a módját, és elhoztam Miami Beach-re.

Tényleg olyan lenyűgöző, mint a filmekben. Felsóhajtok…

Az álom képei ismét utat törnek. Dühömben megszorítom az erkély korlátját.

Ami megtörtént, az megtörtént, sajnos változtatni nem fogunk tudni rajta. Tovább kellene lépnem!

Egy éve történt már, de azóta majdnem minden éjjel újra előjön ez a rémálom. Viviennek nem mesélek róla, hiszen ő nem tud ebben segíteni, ezt csak én rakhatom rendbe.

Azon a napon, amikor elengedte a kezem, valami meghalt bennem. Azóta nem érzem teljesnek magam. Boldognak kellene lennem, részben az is vagyok. Vivien mellettem van, megnyertem a kártérítési pert, aminek köszönhetően milliók ütötték a markomat. Az életem nem is alakulhatott volna szebben! Mégis belül, a lelkem mélyén, valahol szivárog a vérem.

Vivien olyan tüskét hagyott bennem, ami minden éjjel megszúr, és emlékeztet a fájó múltra. Bár el tudnám felejteni! Abban bíztam, hogy idővel könnyebb lesz, de csak egyre rosszabbá válik.

Szeretem Vivient, szerelmes vagyok belé. De túl sok fájdalmat okoztunk egymásnak a múltban, és kezdek rájönni,

hogy a tiszta lappal való indítás nem is olyan egyszerű.

Azt hittem, az iránta érzett szerelmem elegendő ahhoz, hogy elmossa a sérelmeket, de be kell látnom, hogy mégsem.

Az este meseszép volt, csodálatos. Minden vele töltött perc értékes. Szeretek vele lenni, és nem akarom, hogy ennek vége legyen… Viszont már nem tudok teljes mértékben megbízni benne. Bár azt érezteti velem, hogy tiszta szívéből szeret, nem tudok ebben hinni.

Akit szeretünk, azt nem küldjük a halálba. Akiért igazi, őszinte érzelmeket táplálunk, nem áruljuk el!

Vivien többször is belém rúgott. Az egyik legnagyobb

rúgást az okozta, amikor más karjaiba szaladt.

Hogy volt képes mást csókolni? Mást engedni az ágyába, miközben állítólag engem szeretett? Ez nem fér a fejembe!

Rákönyökölök a korlátra, és a mélybe bámulok. Nem tudom, mennyi ideje lehetek kint az erkélyen, de valószínű elegendőt ahhoz, hogy Vivien felébredjen a hiányomra.

– Husky? Hol vagy? – álmos hangja kiszűrődik a függöny mögül. Mosolyognom kell a megnevezésen.

Vivien néha akaratlanul is Huskynak szólít a morcos nézésem miatt. Nem igazán zavar, ezért engedem, hogy így hívjon. Gyönyörű kutyáknak tartom a huskykat.

– Itt vagyok, csak nem tudtam aludni – magyarázom, és

visszamászok mellé.

– Gyere, álomba simogatlak… – duruzsolja édesen.

A hátamra fekszem, és a plafont bámulom, miközben Vivi apró ujjai a mellkasomat cirógatják. Nem sok esélyt látok arra, hogy sikerül elaludnom… De üsse kavics, igaza lett! Nem emlékszem, mikor nyomott el az álom, de a reggel pillanatok alatt az ablakon kopogtat.

***

– Ébresztő! – harsogja Vivien a kora reggel csendjébe. – Hív minket a tenger, nem hallod?

– Ah, Vivi… De hallom… Meg az ágyat is. Az is hív – fordulok az oldalamra, majd az ő párnáját a fejemre nyomom, hogy sötétséget generáljak álmos szememnek.

– Ne aludj már tovább! Tíz óra is elmúlt! Rég meghozták a reggelinket! Sajnos megettem már a tiéd is.

– Micsoda? – ugrom fel az ágyban, mire Vivien csilingelő nevetése betölti a hálószobát.

– Annyira tudtam! – Bemászik mellém, és szájon csókol. – Ne nézz már ilyen rémülten, egyetlenem, csak vicceltem! –

kuncogja.

Nagy kő esik le a szívemről. Amióta kiejtette a száján, hogy reggeli, farkaséhes lettem. Az ágyba hozza, és meglepve nézek az ő megrakott tálcájára is.

– Azt hittem, te már megreggeliztél – motyogom teli szájjal.

– Megvártalak vele. Míg aludtál, addig letusoltam

Vivien

Reggelizés után könnyed, nyárias ruhát veszünk magunkra, összepakoljuk a fürdőzéshez szükséges cuccokat, majd lemegyünk a partra.

Olyan türelmetlen vagyok! Még sosem fürödtem tengerben.

Valter enyhén megszorítja a kezem, amikor megérkezünk. Ő is ugyanolyan izgatott lehet mint én, bár talán annyira mégsem, mert a pokróc letételével kezd el foglalatoskodni, de én nem tudok tovább várni.

Ledobom a táskám, kibújok a papucsomból és a víz felé szaladok.

– Vivien! Nem vársz meg? – kiált utánam, de nem lassítok.

– Sajnálom, nem bírok tovább várni! Érezni akarom a tengert!

Futás közben hátranézek, és látom, ahogy ő is eldob mindent, és utánam ered. Lábaim magasra rúgják a sós vizet, ahogy elérik az első hullámokat. Felvisítok, de nem állok meg. A víz átlátszóan tiszta. Kellemes langyossága simogatja a bőrömet, és mit sem foglalkozva az utcai ruhámmal, nyakig elmerülök benne.

Isteni érzés, és az illata semmivel sem összehasonlítható.

A homok szemcséi finoman masszírozzák a talpamat, ahogy lépkedek rajtuk. A vigyor az arcomra ragad, annyira fantasztikus érzés a tenger hullámaiban ringatózni. Egy életen át el tudnám viselni!

Valter mellém ér. Hófehér inge vizesen tapad testére.

– Őrült vagy! Miért nem vetted le a ruhádat?

– És te? – kérdezek vissza.

– Mert én is az vagyok… – suttogja.

Hangosan kacagva fogadom az ölelését, majd a csókjait a nyakamon. Több fürdőző is minket néz, gondolom, nem értik, miért mártóztunk meg ruhástól a tengerben, de nem érdekel. Ebben a percben én vagyok a legboldogabb!

– Annyira szeretlek, Valter! – sóhajtom. Várom a válaszát, de ő csak hosszan figyeli a szemem, mintha abban keresné az igazságot. Egy pillanatra Valter olyanná válik, mintha nem hinne nekem.

– Mi az? – kérdezem mosolyogva, leplezve a gyanúmat A kérdésem hallatán bizonytalan tekintete meglágyul, és ő is széles mosolyra húzza száját.

– Semmi. Csak jó hallani!

Egy nem várt hullám csapódik az oldalunkhoz. Valter védelmezőn fog át, és tart a karjában, hogy véletlenül se merüljek el a vízben.

– Finom sós ízed van – állapítja meg, viccesen körbenyalva a száját.

Felnevetek, majd csillogó ajkaira tapadok. Eleinte csak finoman, nyelvünket nem használva csókoljuk egymást, de Valter keze végigsiklik a hátamon lefelé, és a fenekembe markol. Fogaim közé szorítom az alsó ajkát, amitől felnyög. Szemébe nézve a jól ismert tüzes szenvedélyt látom.

– Vivi… Ha bevadulsz, akkor én is! – hadarja, és keretbe fogva az arcomat úgy csókol meg, hogy nyelvével mélyen kitölti a számat. Lüktetve tör fel belőlem a vágy, és viszonzom vad csókját. Nem sokon múlik, hogy teljesen elveszítsem a fejem, amikor egy újabb hullám csapódik be, amitől a víz alá merülünk. Kijózanít, az egyszer biztos. Amint a felszínre törünk, én hangosan kacagok. Valter prüszköl és köhög.

– Azt hiszem, ennyi elég is volt a sós élvezetekből… – magyarázza, és megfogva kezemet kivezet a partra.

2.

Vivien

Az egész napos strandolás teljesen kiszívja az energiámat. Hiába ment le a nap, a hőmérséklet legfeljebb egy-két fokot csökkent. Engem ez különösebben nem zavar, mert szeretem a meleget. Inkább voksolok a nyárra, mint a télre.

Valterral úgy döntünk, este teszünk egy sétát a part mentén. Annyira nyugodt és csöndes minden. A tenger felszínét csak apró hullámok törik meg, többnyire tükörsimának látszódik.

A parton már nem sokan tartózkodnak, a zsibongó élet a víztől száz méterre lehet. Az úttest mentén éttermek, szórakozóhelyek sorakoznak. Méregdrága sportautók parkolnak az út szélén, minden fényárban úszik. Nem csak utcai lámpák égnek, hanem maguk az épületek is neonfénybe burkolóznak. Mintha az egész utca szórakozóhellyé alakult volna.

– Beüljünk valahova? – kérdezi Valter, amikor már percek óta, a fényárban úszó utcát fürkészem a partról. Magunk előtt a távolban egy gyönyörűséges tábortüzet pillantok meg, mely körül fiatalok gyülekeznek. Megszorítom Valter kezét, és ujjammal a távolba mutatok.

– Inkább oda menjünk! Csatlakozzunk hozzájuk! – kérem lelkesen, és sietősebb tempóban a kis tábortüzes partihoz lépkedünk.

Előszedve angoltudásomat barátságosan köszöntöm az ott lévőket, akik ugyanolyan kedvesen fogadnak minket. Valter kezébe azonnal belenyomnak egy üveg sört, nekem pedig a szemem láttára kevernek össze egy koktélt.

Valterral leülünk az egyik padra, ami körbeöleli a feltörő lángokat. Valter mélyeket kortyol a sörből, és pillanatok alatt kiissza a tartalmát, amin teljesen meglepődök.

Az egyik barna bőrű srác büszkén rácsap Valter vállára, majd újabb bontatlan üveget ad a kezébe. Én élvezem a koktélom édesen savanykás ízét.

Valter idegesen jártatja a lábát mellettem, és izzadt tenyerét többször is a ruhájába törli. Arcára nézve elfog az aggodalom. Izzadságcseppek csillognak a homlokán, de nem az a normális, jól megszokott „meleg van” izzadás. Valami nem stimmel vele.

– Jól vagy? – kérdezem, ám ekkor felszisszenve megdörzsöli karját, azon a részen, ahol égési sérülésének nyoma látszódik. – Mi a baj? – hajolok közelebb hozzá, és aggódva figyelem, ahogy bőrét masszírozza.

– Elkezdett sajogni… – magyarázza, én pedig elképedve meredek a hegre.

– De az hogy lehet? Régen begyógyult! – válaszolom.

Valter rám néz egy pillanatra, majd a tűzre. A szemében pánikot látok. Megérintem a karját, amitől összerezzen.

Valter a második üveget is úgy issza ki, mintha csak víz lenne benne. Többen csillagszórót gyújtanak, és egyet Valternak szeretnének átnyújtani, de úgy megugrik a szikrák látványától, hogy a padról a hátára zuhan. Többen nevetve fogadják a reakcióját, de én nem tudok mulatni rajta, mert nagyon aggaszt a viselkedése.

Leteszem a poharat a homokba, és a segítségére sietek.

Szeméből süt a rémület, és ahogy megfogom a kezét, remegve szorítja meg az enyémet.

– Kérlek, Vivi, menjünk innen! Nem érzem jól magam. – Úgy néz rám, mint egy riadt kisfiú, és ettől a tekintettől, a szívem szakad meg.

***

Valter nem finomkodik az ajtóval, amint elforgatja benne a zárat, durván berúgja. Dobogó szívvel követem őt, rettegve attól, hogy valami őrültséget csinál.

– Próbálj egy kicsit megnyugodni! – kérem finoman.

Amint elhagyjuk a tábortüzet, Valter félelme dühvé alakul. Egész úton nem lehet hozzá szólni. Csak abban bízom, hogy a szállóba érve végre lenyugszik, de úgy látszik, hogy dühe még csak most tetőzik.

Hajába túr, az ágy oldalába rúg, majd megfordulva ököllel a beépített szekrény ajtajába üt. Rettenetesen megrémiszt a viselkedése. Mintha nem tudna leállni. A haragja egyre csak nő, és semmi sem tudja lecsillapítani. Félve lépek egyet hátra.

– Az a szemétláda tönkretett! – üvölti, majd ismételten a szekrény felé irányítja haragját. Szerencsére masszív fából készült, és ez idáig kárt nem tett benne, de nem szeretném megvárni, amíg megadja magát. Semmi kedvem fizetni az okozott károkért.

Odalépek Valter mellé, és megérintem a vállát.

– Nincs semmi baj! Együtt ezt is legyőzzük! – szólok hozzá olyan kedvesen, ahogy csak tőlem telik, pedig legszívesebben elbőgném magam.

– Miről beszélsz, Vivien?! – fordul felém, tekintete még mindig haragtól izzik. – Láttad, mi történt, nem? Pánikrohamot kaptam attól a kibaszott tűztől! Úgy éreztem, mintha újra megtörténne! A szétégetett bőröm szaga az orromat marta! A fejemben hallottam a tűz ropogásának hangját, a kiáltásommal együtt! Nem kaptam levegőt, és a karom úgy égett, mintha izzó vashoz nyomták volna! Nem, Vivien! – forgatja elutasítóan a fejét. – Ezt nem lehet legyőzni!

Látásomat könnyfátyol homályosítja, miközben Valtert hallgatom. Kétségbe van esve, és nem tudom, mit mondhatnék, hogy megnyugtassam, lelket öntsek belé. Hogy ne érezze reménytelennek a helyzetét.

Szörnyű ilyen sebzettnek látni, én pedig tehetetlen vagyok.

– Annyira sajnálom! – pityergem, és a tenyerembe temetem az arcomat. Ami Valterral történik, az borzalmas. Azt hittem, túljutottunk rajta, de úgy látszik, János nem csak a bőrén hagyott nyomot, hanem a lelkében is.

Úgy szégyellem magam, mert nekem kellene őt vigasztalnom, ehelyett Valter ölel magához, és próbál megnyugtatni.

– Vivi… Csak ezt ne! Kérlek, ne sírj! – szorít erősen magához. A hajamat simogatja és csitítgat.

– Bocsáss meg, ha esetleg megbántottalak valamivel… – suttogja megbánóan a hajamba. Azonnal kibújok az öleléséből, és szememet ráemelem.

– Nem bántottál meg… – szipogom. – Csak szeretlek, és ha szenvedsz, az nekem is ugyanúgy fáj! – felelem őszintén.

Meglephettem a szavaimmal, mert egy pillanatra megemelkedik a szemöldöke.

Miért érzem azt, hogy ha szóba hozom az érzéseimet iránta, meglepem vele? Lehet, hogy csak képzelődöm?

– Szeretlek! – suttogom. – Ugye elhiszed? – kérdezem. Könnyeim elapadnak, és hatalmasra nyílt szemmel figyelem minden rezdülését.

Szívem fájón dobban egy nagyot, mert ismételten látom tekintetében azt a bizonyos hitetlenséget.

Valter

Nem tudom, mit válaszoljak neki. Az igazat nem mondhatom, mert az mindent tönkretenne. Egyelőre nem akarom rázúdítani, így szemrebbenés nélkül hazudok. Nyaralunk, mindent magunk mögött hagyva, hogy boldog, békés perceket tölthessünk el együtt. Ha most elárulom neki a problémámat, az biztosan veszekedéshez vezetne, és gajra tenné a pihenésünket.

Közelebb lépek, keretbe fogom az arcát.

– Persze, hogy elhiszem. Én is szeretlek! – Majd látva a megkönnyebbülését szájon csókolom.

Az iménti kirohanásom már messze jár tőlem. Viviennek sikerül elterelnie a figyelmemet, még akkor is, ha nem szándékosan. Felsóhajtok, miután mindketten az ágy szélére ülünk. Finoman simogatja a hátamat, és az arcomat vizslatja.

– Jobban vagy?

– Igen – válaszolom. – Vagyis nem… Bosszant, hogy ilyen hatással van rám a tűz. Erről eddig nem tudtam.

– És, ha csak a piában volt valami? Lehet, hogy semmi bajod! – Vivi felvetése egy pillanatra elgondolkodtat.

Miért ültet reményt a szívembe feleslegesen? Biztos, hogy nem a pia miatt van.

– Próbáljuk meg… – felelem végül bizonytalanul.

– Rendben. Mindjárt jövök, szerzek egy öngyújtót!

Ahogy kimondja a öngyújtó szót, a szívem a torkomba kúszik. Elhagyja a szobát, és egyre idegesebbé válok. A gyomrom le-fel liftezik, a tenyerem izzad.

Hát kezdődik… Ugyanaz az érzés kerít hatalmába…

Egész testemben összerezzenek, amikor visszatér.

– Itt is vagyok! – jelenti be boldogan, és a gyújtót maga elé emelve mutatja nekem. Még nem ég, mégis felugrom az ágyról és elhátrálok.

– Vidd a közelemből!

– Ez most komoly? Még nem is ég!

– Ez maradjon is így! – felelem indulatosan, mutatóujjamat fenyegetően rászegezve.

Vivien elborzad reakciómtól, majd gyorsan a kukába vágja rettegésem tárgyát, és hozzám szalad. Magához szorít, így állunk percekig. Ölelkezve, csendben gondolatainkba merülve, ami nem szól másról, csak magáról a pillanatról. Szükségem van erre, megnyugtatja sebzett lelkemet. A tudat, hogy a hátralévő életemben rettegnem kell a tűztől, nem tölt el megnyugvással.

A gyűlölet, amit Jani iránt érzek, határtalanul mély. Tudom, hogy halottról jót vagy semmit, de ebben a percben örülök annak, hogy tűzhalált halt.

Vivien

Valami felébreszt. Nehezen szokik hozzá a szemem a sötétséghez. Mellettem Valter fojtottan nyöszörög, a lepedőt egyetlen csomóvá gyűri a kezei alatt, a párna és a takaró a földön hever.

Dobogó szívvel figyelem arcának minden rezdülését. Homloka verejtéktől csillog. Szemöldökét összehúzza, amitől ráncba szalad a bőre. Fejét nem túl észrevehetően ingatja jobbra-balra, mintha ezzel kirázhatná a lidércnyomást az álmából.

Finoman megérintem a vállát, forró bőre a tenyeremet melegíti.

– Valter! Ébredj fel!

Kipattan a szeme, és nyöszörgését mintha elvágták volna. A félhomályban furcsán csillog a szeme. Talán sírhatott álmában.

– Ne haragudj, hogy felébresztettelek – mondja, miközben felül az ágyban, fekete hajába túr, ami most zselé híján a homlokára lóg.

– Nincsen semmi baj. – Gyengéden megsimogatom a hátát.

– Miről álmodtál?

– Nem érdekes. Csak egy rémálom – sóhajtja.

– Jobban vagy?

– Igen.

Szeretnék még beszélgetni vele, de kimászik az ágyból, és elhagyja a szobát. Hallom a pohár talpának csapódását a pulton, majd a víz csobogásának hangját, ahogy megtölti. Várok rá, de túl fáradt vagyok, így behunyom a szemem. Nem gondoltam volna, hogy nem jön vissza hozzám azonnal. A fránya álom pedig elnyom.

***

Az elkövetkező napokban Valter csendesebb. Többször észreveszem, hogy elkalandozik. Messze jár tőlem és a nyaralásunktól. Talán az elmúlt dolgokon mereng: a kialakult fóbiáján, ami meg fogja keseríteni az életét.

Úgy sajnálom őt! Bár meg tudnám szüntetni a félelmét, vagy átruházni rám! Bármit megtennék, hogy ne kelljen többé így éreznie… de tehetetlen vagyok.

Próbáltam vele beszélni róla, de akárhányszor szóba hozom, ideges lesz, és dühét rajtam vezeti le. Kiabál velem és csapkodja a bútorokat. Nem hisz a gyógyulásban.

– Szakember segíthet rajtad! – kiabálom vissza, mert már bennem is felmegy a pumpa. Nem hallgat rám. Bármit mondok, lepattan róla, mint a falról a labda.

– Persze! Azt’ mit mondok neki? Hogy megkínzott az az ember, aki a köztudatban öngyilkos lett? Senki sem tudja, hogy azon az estén ott voltam én is! Egyből azt gondolnák, én öltem meg! Nem lehet!

Tőlünk zeng a szálloda negyedik szintje. Haragszom Valterra, amiért kifogásokat keres. Mióta kiderült ez az egész, úgy érzem, eltávolodott tőlem, mintha engem okolna, és nem akarom, hogy ez rosszabbodjon. Ezért bátorkodtam szóba hozni az orvosi segítséget. Dühít, hogy hallani sem akar róla.

– Titoktartás kötelezi! – Próbálok hatni rá, de csak legyint a levegőbe, mialatt fel-alá mászkál a szobában.

– Ugyan már!

Hosszan fújom ki a levegőt, hogy lenyugtassam magam. Ha így nem tudok rá hatni, meg kell próbálnom másként. Dühösen meredek rá, miközben előttem jár-kel.

– Én csak jót akarok neked… – kezdek bele, de ismételten leüvölt.

– Mi ez az álszent duma?! Te akarsz nekem jót? – És fejét forgatva, nevet rajtam.

– Miért olyan hihetetlen ez? – kérdezem vissza. Hangom megremeg, mert igazán rosszul esik tőle. Úgy érzem nem csak azért bánt, mert most felbosszantottam, ennél sokkal több lehet mögötte.

– Inkább hagyjuk, Vivien, jó? Ha nem akarod a hátramaradt pár napot veszekedéssel tölteni, akkor most befejezed!

Lesütött szemmel engedek az akaratának. Utálok vele vitatkozni, és én is befejezném már, de most nagyon megbántott. Nem szeretném, ha észrevenné könnyeimet, ezért csendben felkelek az ágyról, és elhaladva mellette bezárkózom a fürdőszobába.

Megengedem a zuhanyzóban a vizet, hogy a csobogás elnyomja sírásom hangját. Utat engedek a bennem felgyülemlett félelmemnek, bizonytalanságnak, és zokogva csúszok le a csempe mentén a földre. A víz esőként zúdul rám, de a legkevésbé sem érdekel, hogy elázik a ruhám. Sokkal inkább foglalkoztat Valter ijesztő viselkedése.

Mi történik vele? Miért utasítja el a segítségemet? Nem őszinte hozzám. Mindig hárít, nem akar róla beszélni. Egyszerűen nem hagyja, hogy segítsek… Pedig én tényleg jót szeretnék. Miért kételkedik ebben?

Könnyeimet a víz mossa, zavaros gondolataimat az ajtón felhangzó halk kopogás zavarja meg.

– Vivien… Tudom, hogy nem fürdesz. Kérlek szépen, nyisd ki az ajtót.

Válaszolnék neki, de az érzelmeim összeszorítják a torkomat. Igazság szerint nem akarok ajtót nyitni. Hagyjon gondolkodni, hogy rájöhessek, mi történik velünk!

Rettegek attól, hogy a múltban elkövetett hibám lesz az oka… Ha így van, akkor egyedül én leszek a felelős mindenért.

– Ha nem nyitod ki az ajtót, betöröm! Nem viccelek! – szól újra a másik oldalról. Hangjából süt az aggodalom. Képtelen vagyok megmozdulni vagy megszólalni. Alig látok a könnyeimtől, és sírásomat fokozza annak gondolata, hogy tönkretettem mindent a kapcsolatunkban. Valter nem hisz bennem… Lehet, nem is szeret már úgy, mint az elején.

– Háromig számolok, és kitépem az ajtót a helyéről! Egy…

Betapasztom a fülemet, mert a lelkiismeretem könyörtelenül kínoz.

Elveszítem őt! Elveszítem, amiért majdnem a halálba küldtem! Én vagyok a hibás, és bármennyire is igyekszem, nem fogom tudni jóvátenni. Ahogy János, úgy én is mély sebet hagytam benne.

– Kettő…

Hangosan zokogok, amikor Valter kimondja a hármat. Nagy erővel megy neki az ajtónak, ami hatalmas robajt csap. Elsőre nem történik semmi. Az ajtó erősnek bizonyul.

– Várj! – kérem, de hangomat elnyomja a zuhanyrózsából áradó víz, és Valter a következő próbálkozásnál beszakítja az ajtót. Összerezzenek, nem merek felnézni. A vízsugár nem masszírozza tovább a bőrömet, mert elzárja a csapot. Letérdel elém, és tenyerébe fogja az arcomat.

– Szépségem! – néz végig rajtam aggodalmasan, ujjával könnyeimet törölgeti, melyek még mindig nem akarnak elapadni.

– Ugye szeretsz még engem? – kérdezem kétségbeesetten. Mindkét kezemmel a karjába kapaszkodom. – Ne hagyj el, kérlek! – sírom.

Egyetlen kérdésemre sem adva meg a választ az ajkaimra tapad. Hosszan csókol, majd elszakadva tőlem a szemembe néz.

– Egressy Vivien! Az életemet adnám érted! Hallod? Mindennél jobban szeretlek! – és újra szájon csókol.

Arcomat erősen tartja, és olyan szenvedéllyel veszi birtokba reszkető ajkaimat, hogy minden kétségemet elmossa.

Annyira egyedül érzem magam a tábortüzes incidens óta. Szükségem van a szerelmére, az érintésére! Ujjaim önkéntelenül markolnak a hajába. Ő a hónom alá nyúl, és felhúz a földről. A falnak nyom, nyelvével tovább köröz az enyémen. Vad táncot járnak, miközben ujjaink egymás bőrén siklanak. Valter egy mozdulattal kibújtat a ruhámból, majd a csípőjére emel. Hallom, amint öve megoldódik, majd a nadrág a bokájára csúszik. Férfiassága forrón és keményen tölt ki, a gyönyörtől egyszerre sóhajtunk fel.

Ennél jobb érzés nincs is a világon, mint mikor eggyé válunk. Testemen érezhetem szerelmének mélységét, bőrömön a gyengédségét, szavaiban a szívet megdobogtató őszinteségét.

Erősen kapaszkodom a nyakába, lábammal a derekába, mialatt ő könnyedén siklik bennem. Ereimben áramlik szerelmének tüze.

– Soha többé ne veszekedjünk! – kér, miközben homályos tekintettel néz a szemembe. Egyetértően bólintok, majd vágyakozva meredek csillogó ajkára, amit kiéhezve fogadok. Úgy faljuk egymást, mint akik hónapok óta távol lettek volna egymástól. A veszekedés sokat kivesz belőlünk, és megtépázza a lelkünket.

A gyengédség, a forró szeretkezés felépíti, elsimítja a szívünkben keletkező hajszálrepedéseket.

3.

Vivien

A jobb oldalamra fordulok az ágyban és Valtert nézem, aki a hátán fekszik, és a plafont bámulja. Megérintem a vállát.

– Szeretnélek megkérni valamire… – szól halkan.