Légrádi Gergely

Falaink

— részlet —

KALLIGRAM

Copyright © Légrádi Gergely, 2024
ISBN 978 963 468 461 9

Itt nem keres senki. Az asztal alatt keresne, mert oda szoktam bújni. Vagy oda küldenek, büntetésből. Ha evésidő van, akkor meg a sarokba. Mert ha eszünk, nem férek el a lábaktól. Itt még nem voltam, a fal és a szekrény között, a terem végében. Nem tudtam, hogy beférek. Kicsit szűk, de beférek. Lehet, valaki arrébb tolta, és úgy maradt, azért ennyi a hely. Hűvös a fal. Jólesik. Érdes a szekrény háta, nem olyan, mint az eleje. A fal és a szekrény megtart. Így könnyű az állás. Együtt állok a fallal és a szekrénnyel, azért ilyen könnyű. Meg azért, mert nincs itt senki. Nem is szidnak le. Nincs, aki megmondja, mit csináljak, mit hagyjak abba. Hova menjek, hogy ne legyek szem előtt. Biztos mondanák most is, de nem tudják, hogy itt vagyok. Ha bejönnének, meg sem látnának. Én sem látok ki. A szekrény a sarokban van, a radiátor mellett, a terem hátuljában. Most egy kicsit arrébb. Épp annyival, hogy oldalazva be tudok kanyarodni. Legközelebb is ide jövök. Más úgysem jár erre, mert nincs miért. Nincs itt semmi és senki. Csak pókok. Pókhálós minden. Nekik is lenni kell valahol, ahol békén hagyják őket. Itt nyugodtan lehetnek, ahogy én is. Nem is tudtam, hogy van közös a pókokban és bennem. Nem bántom őket, hadd szaladgáljanak. Nem emlékszem, hogy megcsípett volna pók. Ha meg is csípett, lehet, hogy éjszaka, amikor aludtam. Reggelre csak a pukli maradt. Az is lehet, hogy észre se vettem. Meg aztán nem is fájhat nagyon a pókcsípés. Annyira biztos nem fájhat, mint a hasam. A hasam nagyon tud fájni. A hullámok meg a napvonalak, amikor nem tudom megállítani őket. Nem tudom, mikor jönnek újra. Csak azt, hogy jönni fognak, rossz lesz, és sokáig tart. És nem mulasztja el semmi. Anya ad gyógyszert olyankor. Mindig ugyanazt. Azt hiszi, attól jobb lesz. Nem lesz jobb. Beveszem, hogy legalább neki legyen jobb. Olyankor megnyugszik, és azt mondja, kicsit várni kell, és hatni fog. Várunk. Anya is, én is. De nem történik semmi, csak annyi, hogy kis idő múlva megkérdezi, jobb-e. Én azt mondom, hogy jobb. Anya örül neki. Ilyenkor megnyugszik, újra finom lesz az illata, és azt mondja, hogy na látod, megmondtam. Néha azt is mondja, hogy tudtam én, csak hallgass mindig rám. Egy idő múlva, ami nem tudom, mennyi, már nem fáj annyira. Olyankor felállok. Amikor még nagyon rossz, ülök vagy fekszem. A legtöbbször az oldalamon fekszem összekuporodva. Úgy jobb egy kicsit. Elviselhetőbb, ahogy anya szokta mondani. Elviselhetőbb. Nem szeretem ezt a szót. Nem jó semmire. Azért, mert jobb egy kicsit, egyáltalán nem elviselhetőbb. Ági néni hangját hallom. Szólongat, hogy merre vagyok, hova tűntem már megint. Ugyanazt mondja mindig. De nem csak ő, az összes tanító néni. Ha rám gondol Ági néni, rögtön elkiáltja magát, hova tűntem már megint. Akkor is ezt mondja, amikor még a folyosón van, és azt se tudja merre vagyok. Eltűntem-e egyáltalán. Közelebbről hallom. Akkor beért a terembe. Azt kéri, jöjjek elő. Nem válaszolok. Mindjárt ordibálni fog. Ha nem kap választ, kiabál. Úgy jobb neki. Ilyenkor már nem kíváncsi arra, hol vagyok. Helyette hangosan kérdez és fenyeget. Így próbálkozik, hogy jöjjek elő. Mindjárt azzal kezdi, kész van-e a leckém. Az tuti. Egy-kettő-három. És mondja is. Aztán azzal folytatja, hogy anya nem fog örülni, hogy megint rossz vagyok, és miért akarom megint elszomorítani anyát. Hülyeségeket beszél. Anya mindig örül nekem, és nem érdekli, kész van-e a leckém. Ha nincs, majd megcsináljuk. Kikapok, ha nem jövök elő azonnal. Hát nem jövök. Így is, úgy is kikapok mindenért, akkor meg minek. Újra azzal jön, hogy a sarokba kerülök, ha nem fejezem ezt be. Ma már voltam ott. Most meg igazán jó helyem van. Ági néni elég unalmas, mert amikor már nem tud mit mondani, mindig azzal próbálkozik, hogy ha elárulod, hol vagy, nem kapsz ki azért, amit csináltál. Persze. Most is ezt mondja, és még azt is hozzáteszi, hogy amit Krisztivel csináltál. Tessék? Még mindig sír, úgy megütötte magát. Ahogy akarod, halkul el Ági néni. Távolodik. Nem tudom, miért sír Kriszti. Semmi közöm hozzá. Újra csend van. Kimehetett a teremből, már nem szólongat és nem kiabál.

Nem megyek sehová. Jó itt. Ha megszólalok, újra jön a büntetés. Mert elbújtam, vagy a Kriszti miatt. Pedig most semmit sem csináltam. Végig itt voltam, a szekrény mögött. Nem is láttam a Krisztit, azt sem tudom, hol van. Valaki más miatt sírhat. Egyébként is, mindenért elbőgi magát, aztán megy árulkodni. Nem jövök elő. Úgysem hinnék el, hogy nem én voltam. Ha valaki sír, mindenki azt gondolja, miattam, pedig nem is. Jó, néha miattam, de akkor se értem, miért sírnak. Mindenért bőgnek. Anya szerint anyámasszony katonái. Amikor megkérdeztem, az meg micsoda, azt mondta, nyámnyilák. Fogalmam sincs, mit jelent az, hogy nyámnyilák. Tőlem aztán a Kriszti lehet nyámnyilák is, de az biztos, hogy hülye, azért sír most is. Meg a többiek is hülyék. Csak Miki nem, meg én. Ha elmondom, hol vagyok, vagy hogy nem én csináltam, mert itt voltam, akkor mehetek az asztal alá vagy a sarokba. Inkább itt maradok. Itt sem látnak. Az asztal alatt sem látnak. Az asztal alá is csak azért küldenek, mert ott nem vagyok szem előtt. Tudják, hol vagyok, de nem látnak. Az asztal alól én látom őket. Az nem zavar senkit. Engem nem szeretnek látni, azért küldenek az asztal alá. Nem akarják, hogy szem előtt legyek. Aki rossz, azt nem szeretik látni. Rajtam kívül senki sem rossz. Senkit nem küldenek az asztal alá. Néha a Mikit és a Lacit a sarokba, de az asztal alá soha. Őket akarják látni, akkor is, ha rosszak. Miki és Laci jók, csak néha rosszak. Én mindig rossz vagyok, és még néha se jó.

Mindjárt jön anya, és hazavisz. Otthon jobb. Nincs kivel játszani, viszont nem kapok büntetést. Akkor sem, ha nem azt csinálom, amit kér. Anya sokszor mondja el ugyanazt. Jólesik neki mindent sokszor elmondani. Akkor szokta befejezni az ismételgetést, amikor megteszem, amit szeretne. Nem emeli fel a hangját. Anyától tanultam, hogy így is lehet mondani. Hangfelemelés. Anya régen kiabált már. Akkor még apa velünk volt. Akkor ordibáltak. Egymással veszekedtek. Amióta apa nincs, anya nem kiabál. Csak azt mondja, ne akard, hogy felemeljem a hangom. Mindig ezzel jön, a felemeléssel. Nem mondja sem azt, hogy ordibálni, sem azt, hogy kiabálni. Ne akard, hogy felemeljem a hangom. Ilyenkor mindig megteszem, amit mond. Nem akarom, hogy hangoskodjon. Nem szeretem a kiabálást. A csendet szeretem, különösen, ha jönnek a hullámok. Ha fáj a hasam, összevissza zúg minden. A hasamban van a fájdalom, mégis a fejem zúg, és kiszárad a szám. Már hallom anya hangját. Kijövök. Örülni fog nekem.

Ezek szerint büntetésben volt. Úgy örül nekem, hogy szinte feldönt, amikor nekem ugrik. Milyen hideg a bőre. Magához szorít, és lelkendezve meséli, hol volt. A szekrény mögött, a fal és a szekrény között. Oda küldték büntetésből? Nem gondoltam volna, hogy ilyen lelketlenek. Már nem elég a sarok? Mit csináltál már megint? Azt feleli, hogy semmit az ég világon. Azért csak nem küldenek a szekrény mögé, próbálom rávenni, mondja el, mi történt valójában. Eskü, feleli. Aztán belevág, és mesél és mesél, de alig értem a szavát, olyan izgalommal és büszkeséggel mondja el, hogy fedezte fel a helyet, és nem találták meg, pedig igazán nagyon keresték. Közben Ági néni is odalép hozzánk, és valami olyasmit motyog maga elé, hogy csak meglettél végre, te rosszaság, nagy szerencséd, hogy nem én találtalak meg. Köszönök, de Ági néni nem viszonozza, helyette a fiamra néz, és fennhangon kérdezi, kész van-e a lecke. Miután nem kap választ, megnyugtatom, hogy majd otthon megnézzük, és ha esetleg hiányzik, bepótoljuk. Ági néni hümmög, és elégedetlenül teszi hozzá, hogy mindig csak a baj van vele. Nem nekünk mondja persze, hanem csak úgy, el mellettünk, bele a levegőbe. Kacsintok egyet, úgy, hogy Ági néni ne lássa. Visszakapom a kacsintást, ravaszdi kis mosollyal. Ági néni ezt már látja. Ha most valaki lefényképezne minket, elég hülyén néznénk ki. Mint egy tucatvígjáték szereplői egy werkfotó pillanatfelvételén. Balra egy elégedetten mosolygó kisfiú, közvetlenül mellette egy nő, aki bárgyú képet vágva a kamerába néz, jobbra tőlük egy másik nő, aki épp elindul, leszegett fejjel, kiábrándultan. A kompozíció remek, egyszerre statikus és dinamikus, benne van a történet, a szereplők egymáshoz való viszonya, ki kivel van, szóval, tanítani való. Már nem tudom kivenni, mit mond Ági néni, mert ellép tőlünk, eltűnik a képről. Csak a hangjának tónusa ér el hozzám. Szürke és fáradt. Megvárom, míg ketten maradunk a teremben, akkor szólalok meg újra. Na, gyere, rámoljunk össze, és menjünk. Azonnal engedelmeskedik. Ritka az ilyen. Az asztalához szalad, és önti ki a padból a cuccokat, bele a táskájába. Éppen olyan ritka, mint ahányszor felhőtlenül örül valaminek. Benéz a padba, mindent rendesen kisöpört-e onnan. Amikor egyszerűen és gond nélkül gyerek.

Tudtam, hogy anya örülni fog nekem. Kész is van, már csak be kell cipzározni. Alig akar összezáródni. Ilyenkor erősen kell húzni, néhányszor meg-megrántani, jó erősen, hátha akkor megindul. Most így sem akar. Anya segít. Megfogja a táska száját, és összébb húzza. Most már könnyen megy. Végigszalad a cipzár húzókája, és bezáródik a táska. Anya elengedi a cipzárt, és megsimogat, aztán feláll. Én még fogom a cipzár végét. Az alját, ahol van egy kis tüske. Mindig megnézem, ott van-e még. Nem tudom, miért van és mit csinál ott. A cipzár fogait és húzókáját értem, a tüskét nem. Szeretem nézni, ahogy a fogak egymásba harapnak, és ameddig ki nem nyitom, nem engedik a másikat. Jófejek és nem nyavalyognak. Nekik is fájhat, hogy így egymásba marnak, aztán úgy maradnak. A tüske meg nem csinál semmit, csak van. A cipzár olyan, mint én. Erős, nem nyafog, és jól bírja a fájdalmat. Nem nyámnyila. Felveszem a hátamra a táskát. Piszok nehéz. Anya azt kéri, vegyem fel a hátizsák másik pántját is. Nem veszem. Anya mindig ezt kéri, de én sohasem veszem fel a másikat. Inkább egy idő után átveszem a másik oldalra. Ha már elfárad a vállam, ahol nyomja a pánt. Anya azt mondja, egészségtelen. Megfájdul majd a hátam, ha nagy leszek. Rossz a gerincemnek. De nekem soha nem fáj a hátam. A gerincem sem. Nekem a hasam fáj. Ha valami, az egészségtelen. Bár anya soha nem mondta, hogy a hasfájás egészségtelen. Ahogy azt se, hogy a hasam megfájdulhat attól, hogy csak az egyik vállon hordom a táskát. Ha ettől fájna, tuti mindig felvenném mindkettőre.

Gyere, nézzük meg a füzeteket, melyik lecke hogy áll, szólok, már nem is tudom hányadjára. Játszik tovább, és a füle botját sem mozdítja. Játszik, és közben történeketeket mond. Próbálom kivenni, mit, de csak egy-egy szót csípek el, néhány félmondatot. Ha több időm lenne, odaülnék mellé, közel hozzá, mondjuk a fotelba, és egy könyvvel a kezemben, fedezékben, csak hallgatnám, mit mesél. De se egy jó könyv, se idő, hogy kedvemre hallgatózzak. Egyébként is, pont ezt csinálja a pszichológus, amikor nála vagyunk. Játszatja, mesélteti, hagyja, hadd rajzoljon kedvére, közben pedig figyel és jegyzetel. Majd megkérdezem tőle, vagy majd úgyis elmondja, ha odajut. Végül is, a leckét én is meg tudom nézni. Milyen dög nehéz ez a táska. Mondjuk, nem meglepő, ha ilyen púposra van tömve. A cipzárral vigyázni kell, mert van egy szaros tüske a húzóka alatt, a franc se tudja ki és miért tette oda, de állandóan megszúr, ha odanyúlok. Na, lássuk. Tankönyv, munkafüzet, ez is tankönyv, üzenő, van itt minden. Ez meg mi? Egy nagy kő. Valami tégladarab. Még egy. És még jó néhány, felhalmozva a táska alján. Mit keresnek ezek itt?, vonom kérdőre. Rám se hederít. Magasra emelem a bizonyítékot. Szóval? Most bezzeg rögtön rám néz, érzi, ebből baj lehet. Milyen kövek?, kérdez vissza. Hát ezek, és már kettőt mutatok fel, a biztonság kedvéért. Én tettem bele, válaszolja, mintha mi sem lenne természetesebb, hogy az iskolatáskában egy kisebb építkezéshez elegendő építőanyagot tart. És miért, ha szabad tudnom? Titkos rekeszt csináltam. Miféle rekeszt? Titkosat, anya, titkosat, hát nem érted? És mit tárolsz benne? Amit nem láthatnak meg. Kik? A többiek meg a tanító nénik. Én megnézhetem? Jelt ad, hogy igen. Először kiveszem a maradék könyvet és füzetet, majd egyenként az asztalra helyezem őket, úgyis nemsokára dolgunk lesz velük. Aztán kibontom a középkori rakott kőfalhoz hasonlító vízszintes építményt. Legalább tizenkét különböző színű, formájú és anyagú kő alól egy falap bukkan elő. Vajon mi lesz itt még? Kiemelem, és a kövek tetejére teszem, a tankönyvek és a füzetek mellé. A táska alján, a kibontott titkos rekeszben jobbára papírok. Mindegyiken rajz, egynéhányon alig olvasható írás. Nézegetem az összevissza vonalakat, az itt-ott kiszínezett részeket, a néhány helyen felbukkanó alakokat. Kissé gyűröttek, de annyi kivehető, hogy emberszerűségek, akikben és akik körül vonalak futnak. Vonalak, amelyek hol egyenesek, hol kanyarognak, de mindegyik egy pontba tart. Olyan mintha hullámzanának. Ilyeneket nem szokott rajzolni, legalábbis itthon. Mostanában inkább madarakat csinál, pontosabban madárszerű lényeket, amelyek rajban repülnek. Szép, íves szárnyakat rajzol nekik. A testükkel nem nagyon törődik. A szárny a lényeg, a repülés, a mozgás. De ezeken, itt, nehéz kiigazodni. A papírlapokat a falapra helyezem. Vagy húsz lehet belőlük. Lehet, hogy nem is az ő rajzai ezek? Elmondod majd, hogy mi van ezeken a papírokon?, fordulok felé újra. Persze, csak most befejezem, amit építek. Leráz, mint mindig. Tudod mit?, térek hozzá vissza egy rövid szünet után. Nézzük meg közösen a leckét, aztán majd mesélsz, ha van kedved. Na, mit szólsz hozzá?

Ameddig apa velünk volt, vele tanultam. Hiába akartam anyával, nem lehetett. Apa azt mondta, megtanít tanulni. Én megtanítalak. Ezt ismételte. Meg azt, hogy megtanítalak tanulni. Nem értem, miért kell megtanulni tanulni. A leckét kell megcsinálni, és kész. De apa nem engedett. Ha rossz jegyet hoztam haza, azt mondta, meg kell tanulnod tanulni. Ha nem volt kész a lecke, azt mondta, meg kell tanulnod tanulni. Aztán a legtöbbször azzal folytatta, hogy a kéregetőnek nem pénzt kell adni, hanem munkát. Hiába mondta el százszor, nem értem, miért. Hogy jönnek ide a kéregetők? A leckéhez meg a tanuláshoz. És mi a baj a pénzzel? Én kapok zsebpénzt. Nekem se kellene kapnom? De azért ezt is megtanultam. A kéregtőnek nem pénzt kell adni, hanem munkát. Apa a legtöbbször dühös volt. A rossz jegyekre volt dühös. A házi feladatra meg a tanító nénik üzeneteire. Mindenre, ami velem történt. A rosszra volt mérges. Rám, mert én vagyok a rossz. Ezt is megtanultam. Akkor is én voltam a rossz. Apa dühösen mondta, mit kell tennem. Amikor befejezte, megkérdezte, megértettem-e. Azt feleltem, hogy igen. Tényleg megértettem?, mindig ezzel folytatta. Erre is azt válaszoltam, hogy igen. Szerencsére apának ennyi elég volt. Hosszan a szemembe nézett, majd felállt, és elment. Ellenőrizte a szemem mélyén, hogy tényleg megértettem-e. Egyszer, amikor anya meg apa nem látta, megnéztem a szemem. Azt, hogy apa mit látott benne. A tükör előtt. Ott van a szememben, hogy meg kell tanulnom tanulni? A kéregetők? Meg az, hogy mit kell adni nekik? De én csak a szememet láttam, a fehérjében a vékony piros cérnákat, meg a közepén köröket, benne mindenféle rajzokkal. Apa biztos tudott olvasni a szememből. Miután olvasott belőle, a legtöbb este elment. Úgy, ahogy volt, dühösen. Kiment az ajtón, és sokáig nem jött vissza. Anya csukta be utána. Nem tudom, hova ment. Anya szomorú volt ilyenkor. Biztos azért, mert apa elment amiatt, amit a szememben látott. Akkor lett szebb anya arca, ha apa hazaért. Olyankor csak anya beszélt. Lehet vacsorázni. Ki kér szörpöt? A kivasalt ruhák a szekrényben. A lecke is elkészült. Finom meleg az étel. Tessék jönni az asztalhoz. Ilyeneket mondott, mindegyiket megjegyeztem. És közben mosolygott. Apa nem mosolygott, csak leült és tévét nézett. Nem válaszolt anyának. Nekem apa elé kellett állnom. Anya kérte. És meg kellett mutatnom a táskámat. A másnapra berámolt iskolatáskát behúzott cipzárral. Hiába mondtam anyának, hogy ne, ragaszkodott hozzá. Apát akkor már nem érdekelte se a táskám, se én. Ment a tévé. Se a táskára nem nézett, se a szemembe. Nem volt már dühös. Anya örült neki. Aztán ketten vacsoráztunk az asztalnál. Apa a tévé előtt evett. A tévét nézte, hosszan, sokáig. Biztosan olvasott belőle.

Kész a vacsora, szólok felé. Nem nézek rá, de hallom, azonnal felkel. Úgy látszik, éhes. Moss kezet, kérlek. Értetlenkedik, hogy miért kell újra. Emlékeztetem a kövekre, meg a falapra, amit akkurátusan visszarámolt az iskolatáskába. Pedig próbáltam rávenni, hogy máshova dugja el a lapokat, és máshol építgessen titkos rekeszeket. Egyáltalán, viselkedjen már úgy, mint az osztálytársai. Mégis, melyik kis barátod tart követeket az iskolatáskájában?, vonom kérdőre. Hajthatatlan marad. Az oda kell, és kész. De miért?, faggatom tovább. Mert ott jó, zárja le a maga részéről a beszélgetést. Rendben, de akkor is moss kezet, ki tudja, milyen állat pisilte le ezeket a köveket. Igen, azokat a köveket, amelyeket újra megfogdostál, amikor visszasüllyesztetted a táskádba. Látom, ez betalált. A kezét nézi, elgondolkodik, talán azon, hogy megszagolja-e, ellenőrizze, hogy ez a pisi dolog érdemi veszélyt jelenthet-e, vagy csak kitaláltam, hogy rávegyem a kézmosásra. Aztán mégse emeli a kezét az orrához, helyette elindul a fürdőszoba felé. Inkább kezet mos, és eltűnik a szemem elől, nehogy veszélybe kerüljenek a kövei. Már a levest eszi, amikor váratlanul visszatér a témához. Mert ott nem keresik, fogja rövidre. Miért, máshol már keresték?, viszem tovább a beszélgetést. Megtalálták, adja meg magát. A köveket? Nem, a titkos részt. Hol találták meg? A padban. Az iskolapadba tetted? Oda. Hát igen, ott nem nehéz ráakadni. És, ki találta meg? A Kriszti. De nem szedte szét, ugye? Megpróbálta, de megláttam. Ne is mondd tovább, sejtem, mi történt. Miközben tálalok, magától elmeséli, hogy a Kriszti sírt, a tanító nénik meg kirámoltatták és kitisztíttatták vele a padot, majd a köveket neki kellett kivinnie a kertbe, a többiek sorfala között, majd egyenként eldobnia, az osztálytársai szeme láttára. És közben azt kellett ismételnie hangosan, hogy többet ilyet nem csinálok. A lapokat még a padnál a nadrágjába gyűrte, így mindenki azt hitte, csak egy barikádot akart építeni. Aztán még aznap, később kiszökött az udvarra, és a köveket egyenként begyűjtötte a táskájába. Akkor akadt rá a falapra. Elmondása szerint azóta is többször ellenőrzik a padját, a matekdobozát, de még a tornazsákját is. De csak büdös zoknit találtak benne, közli kuncogva. Majd büszke, győzedelmes képpel hozzáteszi, hogy a sok hülyének eszébe sem jut az iskolatáskájára gyanakodni. Hát ezért, teszi hozzá nyomatékkal. Hát ezért, ismétlem meg magamban.

Nem szeretek sokat enni. Nem tudom, mikor fájdul meg újra. Ha megfájdul, és tele van a hasam, akkor még rosszabb. A kórházban azt mondta az egyik nővér, hogy ez a görcs. Ronda neve van. A neve pont olyan, mint amit csinál velem. Jobb keveset enni. Inkább az éhség, mint a görcs tele hassal. Anya jól főz. Mindennek jó szaga van körülötte. Esténként van meleg kaja. Anya nem szól rám, mennyit egyek, ott is hagyhatom. Amíg apa velünk volt, nem hagyhattam ott. Anya nem engedte apa miatt. Még akkor sem, ha apa a tévé előtt ült, és nem is látta volna. Igyekszem keveset venni, pedig finom, és szeretem a tésztát. Mindegy mi van rajta. Most tejföl és sajt. Máskor paradicsom. Volt már olyan is, hogy spenót vagy valami más zöld. Az se rossz, de a tejfölös-sajtos jobb. Meg a sima vajas, amire másfajta sajtot reszel anya. Keményet és olyan büdösfélét. Azt úgy csinálja, hogy miután leszűri, a lábosban keveri a lereszelt sajttal. És még rámelegít, azért olyan jó. Talán kicsit oda is égeti. Nem lesz fekete, csak az íze lesz finomabb az odaégetéstől. A sajt büdöse is elmegy közben. Ezért sem szeretek fogat mosni. Elviszi a jó ízt a számból, pedig én sokáig tudom érezni a finomat. Egészen lefekvésig, a fogmosásig. Sőt, reggelig is érezném, ha nem kellene fogat mosni. Ami azért is rossz, mert anya megmossa újra. Miután befejeztem, újra kell kezdeni. Azt mondja, nem figyelek oda, és nem jól mosom. Pedig én odafigyelek, és jól mosom, csak már nem nézek oda. Fogmosás közben arra gondolok, milyen jó lesz, ha végre folytatjuk az olvasást. Azt a könyvet, ami épp soron van. Jó anyát hallgatni. Van úgy, hogy olvasás közben csak anya hangja van. Mindegy, mit olvas, hol tartunk, és melyik szereplő beszél. Csak hallgatom. Ha újra együtt akarok olvasni vele, szólok anyának, és megkérem, mutassa meg, hol tartunk. Ilyenkor a mutatóujját arra a szóra helyezi, ahol megálltunk. Bólintok, és akkor folytatja, egészen a fejezet végéig. Néha még tovább, ha nem fáradt. Van úgy, hogy segíteni kell neki, mert félreolvas. Egy szót vagy csak egy betűt. Máskor átugrik valamit. Mindig kiszúrom. Már nem lepődik meg, csak megáll, visszatolat, és elolvassa a rontást, most már jól. Ha vége az olvasásnak, jön az alvás. Az alvásra is gondolok, miközben anya mossa a fogamat. Oldalt és elöl le-föl, ahogy én nem csinálom. Érzem, ahogy csinálja, még ha nem is látom. Anya azt mondja, hogy én összevissza mosom. És nem mindenhol. Pedig dörzsölöm, ahogy tudom. Mindig elismétli, hogy a nyelvemet meg az ínyemet is meg kell sikálni, mert ott is vannak bacilusok. És lepedék. Anya így mondja. Lepedék. Ha kinyitnám, látnám, hol bújik meg a lepedék. Ezt hajtogatja. Fehér lepedék. De én nem nyitom ki, mert az olvasásra várok, meg az alvásra. Mindkettőt nagyon szeretem. Ezért hunyom le a szemem fogmosás közben. Meg azért, mert ha kinyitnám, nem a lepedéket látnám, ami úgyis elbújt, hanem a szemem. Nem akarom látni a szemem. Apa jut róla eszembe meg minden, ami benne van. A kéregetők meg a tanulás meg az, hogy elment. Aludni az egyik legjobb. Anya hangja után jön. Amikor alszom, akkor minden jó. Olyankor soha nem fáj. És álmodni is szeretek. Na, álmodni azt jól tudok!

Gyere, mossuk meg újra, lépek mellé. Próbál kislisszolni, de elkapom. Nem szereti a fogmosást, és ez meglátszik a fogain. Hiába magyarázom, hogy kell. Nem vesz róla tudomást, inkább kizár mindent. Bármit mutatok, bármit kérek. Engem is kizár. Lehunyja a szemét, és így adja a tudtomra, felesleges, amit csinálok. Sőt, nem is létezik. Nem baj. Én akkor is elmondom, hogy kell csinálnia. Előbb-utóbb csak megjegyzi. Kész vagy, mehetünk olvasni. Nem kell kétszer mondanom, azonnal eltűnik a szemem elől. Mire a szobájába érek, már a helyén ül. Az olvasóhelyen. Mindig ugyanúgy. Lekuporodok mellé, ahogy minden este. Ha csak egy kicsit is máshogy ülök, vagy máshogy tartom a könyvet, rám szól. Mintha úgy másképpen hangzana a történet. Kezembe adja a könyvet, és megmutatja, honnan folytassam. Nem kell könyvjelző, kivétel nélkül mindig tudja, hol hagytuk abba előző este. Miközben olvasok, kihagyás nélkül követi a szemével, hol tartok. Szóról szóra jön velem, és ha tévesztek, akár csak egy névelőt, rám szól. Ha egyszerűbb a hiba, akkor kijavít, ha bonyolultabb a szó, akkor rám hagyja a korrekciót. Nem meri ő csinálni. Nehezen megy neki az odafigyelés. A koncentráció, a fókuszálás, ahogy a papírokon áll. Minden értékelés kiemeli, hogy figyelemzavaros. Ami hülyeség, mert ami érdekli, abban ugyan nincs semmiféle zavar meg koncentráció-vesztés. De nincs ám, sőt, amit szeret és akar csinálni, abban túlteng az odafigyelés, ráadásul a külvilág teljes kizárásával. Szelektív figyelemzavar. Az van neki. Jól kiválasztja, hogy mi zavarja, és utána akkurátusan ügyel, hogy ne figyeljen rá. Az olvasást is szereti, igaz, csak akkor, ha más olvas fel, és neki elég elképzelni a történetet. És persze ellenőrizni, hogy hibátlan-e a felolvasás. Amikor pedig végeztünk, egy jó éjszakát-ra még futja tőle, miközben befordul a fal felé, aztán többet nem szól. Szinte azonnal elalszik. Én sem beszélek már hozzá, hagyom mélyre zuhanni. Érdekes, soha nem beszélgetünk arról, amit olvastunk. Se este, se reggel. Nincs kérdése, vagy ha van, nem osztja meg velem. Remélem, érti a történeteket… … …

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt köszönöm Radnóti Zsuzsának azt a figyelmet, érzékenységet és következetességet, amelyet megkérdőjelezhetetlen szeretettel és kitartással adott nekem és a regénynek.

Hálás vagyok mindazokért a javaslatokért, kérdésekért és észrevételekért, amelyeket D. Magyari Imrétől, Halász Ritától, Nagy Ágnestől, Spiró Györgytől, Székely Csabától és Tompa Andreától kaptam a kézirat elolvasása után.

Végezetül köszönöm szerkesztőm, Tóth Ramóna Mirtill értő, nyitott szívű és szigorú munkáját, amely nélkül ez a regény nem állhatna így az olvasók előtt.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Borítóterv: Ordódy Tamás
Művészeti vezető: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 461 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL
Source Sans Pro – SIL OFL