{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is a Pagony webboltját!
www.pagony.hu

ISBN 978-963-587-704-1

Szöveg © Berg Judit, Kertész Erzsi 2018
Illusztráció © Bernát Barbara, 2018
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv © Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Rét Viktória
Műszaki vezető: Pais Andrea
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Gentium Book Plus– SIL Open Font Licence
Patrick Hand– SIL Open Font Licence

1. fejezet

A doboz

Kiki gyors mozdulattal csúsztatta a dobozt a táskába. Úgy tűnt, senki nem vette észre, ahogy leemeli a polcról. Tenyérnyi, festett fadoboz, pontosan olyan, amilyennek Gerda elmesélte. A tetején ott az a különös felirat, ha jól emlékszik, valami madarakról szól. És meglepően nehéz is, olyan, mintha súlyos titkot rejtene. Felnézett. Egy rémes pillanatra úgy tűnt, hogy DR éppen őt figyeli. Kikiből kiszaladt az erő, a térde megroggyant, de aztán vágott egy grimaszt, és gyorsan elhessegette magától a szorongató érzést. Biztosan csak képzelődött.

Hazafelé menet újra rátört a félelem. Vállát mázsás súlyként húzta a doboz a táska mélyén. Nem viheti be a lakásba, legfeljebb később, ha már elaludtak. Még az hiányzik, hogy megtalálják nála! Egy darabig tétován ácsorgott a ház előtt, majd lopva körülnézett, leguggolt, és egy közeli, betonból öntött virágláda alá csúsztatta a dobozt.

Aztán csak ült az ágyon, és várta, hogy elcsendesedjen a ház.

Talán most… Tizenegy múlt. Végre! Akkor most lemegy érte.

2. fejezet

A sötét alak

Kiki lábujjhegyen settenkedett ki a házból. Az utcára érve óvatosan körülnézett. Közel s távol teremtett lelket nem látott, ezen a környéken nem szokás tizenegy után kint mászkálni. A kőláda, ahová a dobozt rejtette, kívül esett az utcai lámpa fényén, így ha véletlenül elő is bukkanna valaki, Kikinek nem kell attól tartania, hogy észreveszik. Még egyszer körülnézett, aztán a ládához sietett, letérdelt, és kihúzta alóla a kis dobozt, amelyet végre sikerült megszereznie. Ha igaz, amit Gerda mesélt róla, akkor a kis doboz fontos titkok őrzője. A segítségével talán még ma éjszaka sikerülhet a lány nyomára bukkannia!

Kiki nagyot nyelt. Hiába legjobb barátok ők ketten, mindig is sejtette, hogy Gerdának még előtte is titkai vannak. Már akkor sejthette volna, hogy baj van, amikor Gerda először beszélt a dobozról és a nagypapájáról! Akkor nem faggatta, most pedig már késő, hiszen Gerdának két napja nyoma veszett. De majd a dobozka segít! Gyerünk vissza a házba, hogy végre közelről is szemügyre vehesse a szerzeményét!

Ám ahogy felegyenesedett, rögtön tudta, hogy baj van. Egy sötét alak vált ki a platánfa törzse mögül, és egyenesen felé tartott. Az illető talán órák óta állt lesben. Kiki kétségbeesetten nézett körül. A férfi elvágta a kapuhoz vezető utat, a házba nem tud visszajutni, vagyis másfelé kell menekülnie. De merre? Úgy sejtette, hogy a város tele van DR barátaival, megbízottaival, nyilván ezt a közelgő fekete alakot is ő küldte a nyakára. Talán már a bolt óta követi őt, csoda, hogy a házba nem jött utána.

A sarok felől hirtelen csörömpölés és ordítás hangzott fel. A közelgő alak egy pillanatra megtorpant, és hátrafordult, hogy megnézze, honnan ered a lárma. Kiki ezt a pillanatot használta fel. Megpördült, és lélekszakadva rohanni kezdett az ellenkező irányba, az elhagyatott városrész felé. Futott, minden sarkon befordult, sövényeket ugrott át, a sötét utcákat, benőtt kerteket kereste, hogy eltűnhessen. Szerencséje volt. Az ismeretlen későn ocsúdott, és mire Kiki nyomába eredt, a fiúnak sikerült egy kis előnyre szert tennie. A következő kanyar után egy évek óta lakatlan, bontásra ítélt házhoz ért. Talán itt meglapulhatna! Mivel az üldözője még nem fordult be a sarkon, Kiki beugrott egy törött földszinti ablakon át az épületbe, és az ablak alatt összekucorodott. Tíz másodperc múlva hallotta, ahogy az ismeretlen dübörgő léptekkel továbbrohan az utcán, Kiki nyomát keresve.

A fiú megkönnyebbülten sóhajtott. Megint sikerült megmenekülnie, és a kis, festett ládika is sértetlenül lapul a zsebében. Talán végre eljött az idő, hogy felhasználja!

3. fejezet

A madaras rejtvény

Törött búrájú utcai lámpa fénye szűrődött be a búvóhelyre. Kiki megbizonyosodott róla, hogy minden csendes, és először óvatos, majd egyre türelmetlenebb mozdulatokkal feszegetni kezdte a ládika fedelét. Nem nyílik! Idegesen tapogatta maga körül a földet, hátha talál egy darab vasat, amivel felnyithatja. Finoman megrázta a dobozt. Fém koppant tompán a fán. Talán valami érme van benne? A tenyere nyirkos volt az izzadságtól, de újra nekiesett a fedélnek, ezúttal a körmével feszegette. A ládika fedele végre kilazult, és aztán kinyílt!

Kiki tanácstalanul bámulta a tenyerén heverő, finoman megmunkált, réz színű kulcsot. Megpróbálta felidézni, hogy mit is tud még a dobozról. Annyi biztos, hogy Gerda nagyon megörült neki, amikor pár nappal ezelőtt meglátta a régiségboltban. Sajnos nem volt elég pénze rá, ezért azt tervezte, rábeszéli a szüleit, hogy vegyék meg neki. A lánynak soha nem jutott volna eszébe ellopni – gondolta Kiki némi rossz érzéssel. Igazából ő sem vetemedett volna ilyesmire, ha Gerda nem tűnik el nyom nélkül. De eltűnt, és Kiki úgy gondolta, hogy ennek a doboznak köze lehet a rejtélyhez. Ezért akarta mindenképp megszerezni.

Ráadásul ez a bizonyos DR, aki eddig Gerda nyomban járt, most már Kikit tartotta szemmel. Bizonyára észrevette, ahogy elemelte a dobozt, és valószínűleg rájött arra is, hogy fontos tárgyról van szó, melynek köze van a professzor és unokája eltűnéséhez. Nem kizárt tehát, hogy továbbra is a nyomában lesz.

Kiki egyelőre ennyit tudott összerakni a történetből, és úgy érezte, jobbára homályban tapogatózik. Mit tegyen? Egészen közel állt ahhoz, hogy kétségbeessen. Dühösen lecsapta a ládika fedelét, és akkor újra szemébe ötlött a különös felirat. Az talán nyomra vezeti majd! A gyér világításban erőltetnie kellett a szemét, hogy el tudja olvasni a kopott, cirádás betűket. Nehezen állt össze a szöveg. Kiki többször is végigolvasta, de nem lett tőle okosabb. Úgy hangzott az egész, mint egy különös vers vagy egy ósdi rejtvény:

Galamb mutatja az utat,

Sas őrzi a fészket.

A titok fölött holló köröz,

A veréb nem közönséges madár.

Kiki pár pillanatig zavarodottan bámult maga elé. Mi ez, valami madárhatározó? Vajon mit akarnak ezzel a sok zagyvasággal? A veréb igenis közönséges madár. Sast még nem nagyon látott közelről, a hollók meg főleg a mesékben szerepelnek, na és a galamb… Hát galambból aztán bőven van a városban. Galambok mindenütt vannak. Túl sok is van belőlük.

És akkor hirtelen eszébe jutott a Galamb utca. Az is itt van, nem messze. Igen, ez lehetséges! Hiszen a galamb mutatja az utat! Talán tényleg a madarak fedik föl a titkot, csak nyitott szemmel kell járnia! Lelkesedésében először majdnem nekiiramodott, hogy egyenest a Galamb utcába rohanjon, de aztán megtorpant. Jól tudta, melyik az az utca, ám a városban kószálva eddig valahogy igyekezett elkerülni. Kissé nyomasztónak érezte azokat az ódon házakat, meg a túlburjánzó kerteket az évszázados fákkal.

Aztán mégis összeszedte magát, kilopakodott az épületből, és miután megbizonyosodott róla, hogy tiszta a levegő, már futott is a Galamb utca irányába.

4. fejezet

A Galamb utca

Ahogy egyre közelebb ért a hajdan elegánsnak számító, mára inkább kísérteties hatást keltő villanegyedhez, fokozatosan lassított a tempón. Voltaképpen hová is siet ennyire az éjszaka közepén? Nem túl valószínű, hogy a csillagok állása fogja nyomra vezetni. Ha várja is a Galamb utcában valamilyen jelzés, szinte biztos, hogy nem éjszaka fogja észrevenni. Ha sötétedés után válna csak láthatóvá a jel, akkor bagoly is szerepelne a ládika tetejére festett leírásban!

Már majdnem úgy döntött, hogy visszafordul, és inkább a saját ágyában várja meg a reggelt, hogy napvilágnál pihentebben folytathassa a nyomozást, amikor két gondolat is átfutott a fején. Egyrészt az üldözője, mivel végképp elvesztette a nyomát, lehet, hogy visszatér a házhoz, azt remélve, hogy előbb-utóbb Kiki is hazamegy majd. Vagyis otthon ezentúl nincs biztonságban. Másrészt viszont köztudomású, hogy a madarak a hajnal első sugaraira felébrednek és kirepülnek. Talán korán reggel megtudhat valamit, ami a nappali forgalomban rejtve marad.

A Galamb utca békésen szunyókált. A sárga utcalámpák fénye szinte elveszett a nagy fák lombjainak sűrűjében. Jómódú családok, diplomaták, gazdag különcök éltek itt hajdanán. Kiki agyán váratlanul átfutott egy gondolat. Amikor Gerda a nagyapjáról mesélt, nevetve mondta, hogy az idős professzor egész élete a madarak körül forog, olyannyira, hogy még a háza is egy madárról elnevezett utcában áll. Lehet, hogy éppen a Galamb utcában lakott? Ez logikus volna, hiszen a dobozka is az övé volt, talán a furcsa feliratot is ő maga festette rá.

Kiki kétszer végigsétált a kihalt utcán a névtáblákat böngészve és a házakat vizslatva, de sem árulkodó nevet, sem gyanús épületet nem talált. Napkeltéig még néhány órát kell várakoznia. De hol? A kerteket kutyák őrzik, és a nyílt utca sem biztonságos.

Végül észrevett egy terebélyes platánfát, amelynek járda fölé nyúló, széles alsó ága szinte függőágyként hívogatta. A fa alatt árválkodó utcai pad támlájáról pont fel tudta tornászni magát. Sikerült kényelmesen elhelyezkednie, oldalról több kisebb ág is támasztotta, így nem kellett félnie attól, hogy félálomban esetleg lepottyan. Persze eszében sem volt elaludni! Tudta, hogy ébren kell figyelnie a környék minden rezdülését!

A kukásautó dudálására ébredt. Első pillanatban nem tudta, hol van, be akart fordulni a fal felé, hogy még aludjon egy picit, de a mozdulattól megbillent, és kis híján lezuhant. Egy pillanat alatt kiszállt a szeméből az álom! Hiszen a Galamb utcában őrködik, és éppen nyomravezető jeleket kellene keresnie! Ehelyett elgémberedve, sajgó porcikákkal gubbaszt egy fán, ahonnan ráadásul lemászni sem tud, mert egy öreg, kontyos, vállkendős nénike éppen az ő mászópadján üldögél.

A kukásautó közben továbbhaladt, és Kiki végre megértette, miért ücsörög a néni korán reggel a padon. Madarakat etet! Az autó hangjára a galambok felröppentek a szemközti ház tetejére, de máris visszatértek, és izgatottan topogva örvénylettek a néni lába körül, aki kosarából szárított kenyérdarabkákat és magot szórt a tülekedőknek. Időnként, ha nagyobb, hangosabb autó hajtott végig az utcán, a galambok felszálltak, leírtak egy kört a magasban, aztán megpihentek a szemközti ház tetején. Soha nem szálltak máshová, mindig csak erre az egy épületre, amely lezárt spalettái és elvadult kertje miatt a többinél is régebbi hangulatot árasztott. De a madarak nem ücsörögtek sokáig a kémény mellett, pár perc elteltével mindig visszatértek a padhoz.

Kiki mocorogni kezdett. Jólesett volna kinyújtóznia, meg aztán pisilnie is kellett, gyomra egyre türelmetlenebb korgása pedig arra figyelmeztette, hogy nem csak a galambok szeretnek reggelizni.

5. fejezet

A sas nyomában

A kenyérmorzsa végre elfogyott, és a néni szedelőzködni kezdett. Épp ideje volt, mert Kiki gyomra olyan hangosan korgott, hogy félő volt, az idős hölgy meghallja, és felpillant a lombok közé. Nehezen tudta volna neki megmagyarázni, hogy mit keres ott.

Igazából egy sast keresett, de ezen a fán reménytelen volt a helyzet. Kiki arra gondolt, hogy ha a környéken akár egyetlen árva sas is körözne, akkor a galambok nem burukkolnának ilyen nagy lelki nyugalommal a közeli háztetőn. Egy alkalmas pillanatban lecsusszant a fáról, és eltöprengett, hogyan tehetne szert valami reggelire. Gondolkodni sem tud, amíg ennyire éhes!

Ekkor megakadt a szeme a padon heverő papírzacskón. Biztosan a néni bevásárlószatyrából csúszott ki. Reménykedve kukkantott bele, aztán elfintorodott. Spenótos batyu. Kiki tudta, hogy a közeli pékség egyik slágere ez a péksütemény, bár inkább az anyukák rajongtak érte, nem a gyerekek. Mindegy, a semminél azért jobb. Méla undorral harapott bele a spenótos batyuba, és meglepődve állapította meg, hogy nem is olyan szörnyű. Megevett három darabot, a maradék kettőt pedig zsebre rakta, mert hosszúnak ígérkezett a hajsza a madarak után.

Ahogy mindez az eszébe ötlött, újra elkomorult. Az rendben van, hogy a galambok csak úgy nyüzsögnek a Galamb utcában, de sast továbbra sem lát sehol. Talán körül kellene néznie abban a szemközti házban? Kiki úgy döntött, hogy megpróbálja. Az utcára nyíló vasrácsos kapu szerencsére résnyire nyitva van. Egy próbát biztosan megér a dolog.

Nehezen vallotta be magának, hogy bár világos nappal van, és a város megszokott morajlása veszi körül, mégsem szívesen lép be abba a kertbe. A sűrű lombok alatt túl nagy a félhomály. Az aljnövényzet teljesen elburjánzott, és a valaha gondozott, parkszerű kert most inkább dzsungelre hasonlít. Kiki úgy döntött, hogy először tesz egy kört a ház körül, hátha épp a kertben talál valami sasra utaló jelet. Az épületet utána is ráér feltérképezni. Már ha egyáltalán képes lesz oda bejutni.

Óvatos léptekkel, lassan sétált körbe a ház fala mentén. Fel volt készülve rá, hogy bármelyik pillanatban felbukkanhat egy lakó, és megkérdezheti, ugyan mi járatban van errefelé. Kiki úgy döntött, hogy tanácstalanul pislog majd, és azt válaszolja, hogy eltévedt. Már-már feladta a reményt, hogy rábukkanhat valami nyomra a kertben, amikor fehéren virágzó jázminbokrok gyűrűjében megpillantotta a szobrot.

Réges-régi kőszobor volt, egy lovagi öltözetű férfit ábrázolt. Egyenes tartása, vállára omló hullámos haja és horgas orra méltóságteljessé tette a megjelenését. Kikinek különösen az oldalán lógó, szépen megmunkált kard tetszett. A kőszobrot több helyen is moha lepte, és a páncélján látszott, hogy a galambok előszeretettel tanyáznak a vállán. Kiki megcsodálta, aztán már indult volna, hogy felderítse a házat, amikor pillantása a szobor talapzatára siklott, ahova a lovag nevét vésték.

Sasorrú Stefán – olvasta a feliratot.

6. fejezet

A fészek

Egy pillanatra még a lélegzete is elállt. Ez nem lehet véletlen! Egészen biztos, hogy Sasorrú Stefán a második nyom. Hogy is szólt a versike?

Galamb mutatja az utat,

Sas őrzi a fészket.

A titok fölött holló köröz,

A veréb nem közönséges madár.

A Galamb utcai galambok idevezették, és most itt ez a sasorrú kőszobor, amelyik a fészket őrzi. De milyen fészket? Felnézett az égre, hátha meglát egy feje felett köröző hollót, ami továbbvezeti, de csalódottan vette tudomásul, hogy a rejtvénynek ennél bonyolultabb a megoldása. Nyilvánvalóan először a fészket kell megtalálnia, ami ebben az elvadult kertben cseppet sem lesz egyszerű.

A következő félórát azzal töltötte, hogy a szobor körül magasodó fák és sűrűn összenőtt bokrok között kúszott, mászott, nyújtózkodott, hátha észrevesz egy ágak közé font madárfészket. A bozótos egyáltalán nem volt vendégmarasztaló hely, visszacsapódó ágak, ruhájába kapaszkodó tüskék, pókhálók nehezítették a mozgását. Ám hiába kukkantott be a legrejtettebb zugokba is, és kapaszkodott fel a fák törzsén, nem járt sikerrel. Végül izzadtan, kócosan, elkeseredetten kecmergett ki a sűrűből. Sem gondosan szőtt énekesmadár-fészket, sem kuszán összetákolt galamb- vagy hollófészket, de még egy odút sem sikerült találnia.