Garth Nix

Sabriel

Régi Királyság-sorozat

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:Garth Nix: Sabriel

HarperCollins Children's Books 2003

Fordította: Békési József és Juhász Viktor

Borítóterv: Csigás Gábor

A borítót Csigás Gábor készítette, Boda Szilvia személyes engedéllyel használt ékszer-fotójának, danielito morgueFile licensz alatt közzétett fotójának, mercurycode textúrájának, Folkert Gorter Creative Commons (CC BY 3.0) licensz alatt közzétett fotójának, illetve Tim Mossholder unsplash.com-on Creative Commons (CC0 1.0) alatt közzétett fotójának felhasználásával. Ezúton is köszönet mindegyiküknek.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © 2003 by Garth Nix

Hungarian translation © Békési József, Juhász Viktor, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-044-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Családomnak és barátaimnak

Prológus

A tábor nem egészen öt kilométerre állt a Faltól a Régi Királyság területén, de már itt szembetűntek a különbségek a két ország között. A Fal túloldalán, Ancelstierre-ben fényesen ragyogott a napkorong a makulátlanul tiszta égbolton. Itt felhős napnyugta készülődött, ráadásul az imént rákezdett a konok eső, még mielőtt a sátrakat felállíthatták volna.

A bába egy rántással feljebb, a nyakáig húzta a köpenyét, és ismét a nő fölé hajolt. Az orráról esőcseppek hullottak a felfelé meredő arcba. Az asszony körül fehéren gomolygott lélegzete felhője, ellentétben a beteggel.

Nagyot sóhajtott és lassan felegyenesedett. A körülötte állók ebből az egyszerű mozdulatból mindent megtudtak, amit kellett. A nő, aki váratlanul kitámolygott az erdőből a táboruk szélén, meghalt, közvetlenül azután, hogy utolsó erőfeszítésével még életet adott a most mellette fekvő csecsemőnek. De hiába emelte fel a bába a szánalmasan apró alakot, az csak reszketett a pólyában és nem sírt fel.

– A gyermek is? – kérdezte az egyik bámészkodó, aki frissen égetett fahamuból rajzolta a homlokára a Charta jelét. – Akkor nem lesz névadás.

Már nyúlt volna, hogy letörölje a szimbólumot, amikor hirtelen megakadt a mozdulata. Sápatag, inkább fehér kéz ragadta meg a csuklóját, és villámgyorsan visszarántotta.

– Békesség! – szólalt meg egy nyugodt hang. – Nem akarok bajt.

A hófehér kéz elengedte a férfi csuklóját, és az idegen a tűz fénykörébe lépett. A tábor lakói szótlanul, üdvözlés nélkül meredtek rá, és az ujjak, amelyek chartaglifákat kezdtek felrajzolni, vagy éppenséggel az íjak idegére csúsztak, nem ernyedtek el.

Az idegen a testekhez lépett, és lenézett rájuk. Aztán a figyelő tekintetek felé fordult, és hátralökte csuklyáját. Az arcából ítélve a napfénytől távoli utakon járt: halottfehér volt a bőre is.

– Abhorsennek hívnak – mondta, és a kijelentés olyan különös erővel hatott a körülötte állókra, mintha hatalmas, súlyos követ hajított volna egy csendes tóba. – És ma éjjel igenis lesz névadás.

A Charta mágusa lenézett a bába kezében szorongatott batyura.

– A gyermek halott, Abhorsen – mondta. – Vándorok vagyunk, egész életünket a szabad ég alatt éltük, és ez gyakran kemény próbatételekkel jár. Jól ismerjük a halált, nagyuram.

– De nem annyira, mint én – felelte Abhorsen, és elmosolyodott. Hófehér arca a szeme sarkában ráncokba futott, és kivillant ugyanolyan fehér fogsora. – Én pedig azt mondom, a gyermek még nem halt meg.

A férfi farkasszemet próbált nézni Abhorsennel, de végül elkapta a tekintetét, és inkább a többiekre pislantott. Senki sem mozdult, míg végül egy asszony törte meg a csendet.

– Legyen hát. Könnyedén kiderül, igazat beszélsz-e. Rajzold a jelet a gyermekre, Arrenil! Mi új tábort verünk a Leovi-gázlónál. Csatlakozz hozzánk, amint végeztél!

A Charta mágusa beleegyezően bólintott, a többiek pedig szétszéledtek lebontani a félig felépített tábort. Lassú mozdulataikból látszott, hogy nem szívesen költöznek, azonban még a kelletlenségnél is nagyobb volt bennük a vágy, hogy minél távolabb kerüljenek Abhorsentől, akinek a neve egyet jelentett a titkokkal és a kimondatlan félelmekkel.

A bába már hajolt, hogy letegye a gyermeket a földre, amikor Abhorsen megállította.

– Várj! Rád szükség lesz.

A bába lenézett a csecsemőre, és most látta csak, hogy lány. Ha nem lett volna ennyire természetellenesen csendes, akár azt is hihette volna, hogy békésen alszik. A nő hallott már Abhorsenről, és ha tényleg életben maradhat a csecsemő… óvatosan karjaiba vette hát a kislányt, és a Charta mágusa felé nyújtotta.

– Ha a Charta nem… – kezdte a férfi, de Abhorsen sápatag keze egyetlen mozdulatával elhallgattatta.

– Lássuk, mi a Charta akarata!

A férfi ismét a csecsemőre pillantott, és sóhajtott. Aztán üvegcsét húzott elő az erszényéből, a magasba emelte, és kántálni kezdett: a Chartát mondta fel, amelyben felsorolásra került minden, ami élt vagy növekedett, élt valaha vagy egyszer ismét élni fog, és egyúttal felsorolta azokat a kötelékeket is, amelyek mindezeket összefogták. Miközben ő beszélt, az üvegcsében fény gyúlt, és a kántálás ritmusát követve lüktetett. A férfi hirtelen elhallgatott. Először a földhöz érintette az üveget, utána a homlokára rajzolt, hamuval festett szimbólumhoz, majd a gyermek fölé tartotta, és megfordította.

Hatalmas villanás világította be a környező erdőt, és a folyékony fény a csecsemő homlokára fröccsent. A pap felkiáltott:

– A Charta hatalmával, mely minden létezőt összeköt, a neved legyen…

Átlagos esetben a szülők ilyenkor mondták meg a gyermekük nevét. Most csak Abhorsen beszélt.

– Sabriel – mondta.

Amint kiejtette a szót, a fahamu eltűnt a pap homlokáról, és lassan kirajzolódott a gyermek bőrén. A Charta elfogadta a névadást.

– De… de hiszen halott! – kiáltott fel a Charta mágusa, és tétován megérintette a homlokát, hogy valóban lefoszlott-e róla a jel.

Senki sem válaszolt. A bába a tábortűz felett Abhorsenre nézett, a fakó bőrű férfi azonban a semmibe meredt. Szemében megcsillant a lángok fénye, de nem látta.

Lassan fagyos köd gomolygott elő a testéből, és a bába meg a férfi felé húzódott, akik a tűz túloldalára hátráltak – nem szívesen maradtak itt, de túlságosan féltek ahhoz, hogy futásnak eredjenek.

***

Abhorsen hallotta a gyermek sírását, ami jó jel volt. Ha átjut az Első Kapun, onnan csak jóval komolyabb előkészületek árán hozhatta volna vissza, amivel még inkább legyengítette volna a kislány lelkét.

Az áramlás itt erős volt, de Abhorsen ismerte a folyónak ezt az ágát, és magabiztosan gázolt a csendes részek és az alattomos örvények között. Már most érezte, amint a víz piócaként kezdi szívni a lelkét, de erős akaratának hála csak a színt tudták kiszipolyozni belőle, a lényeget nem.

Megállt és hallgatózott. A sírás egyre halkult. Megszaporázta a lépteit. A lány talán már el is érte a kaput, és mindjárt átsodródik.

Az Első Kapu ködfátyol volt, középen feketén ásító nyílással, ahol a folyó zubogott át a mögötte terjengő néma csendbe. Abhorsen sietve arrafelé vette az irány, majd megtorpant. A csecsemő még nem jutott át a túloldalra, de csak azért, mert valami elkapta és kiemelte a vízből. A fekete víz fölé a kapunál is hatalmasabb árnyék magasodott.

Még Abhorsennél is magasabb volt. Ahol a szemének kellett volna lennie, sápadt lidércfény izzott, és hullámokban áradt felőle az orrfacsaró dögszag – a meleg bűz a folyó fagyos páráját is elnyomta.

Abhorsen lassú léptekkel közeledett a jelenés felé. Pillantása az árnyék-kar hajlatában heverő csecsemőre szegeződött. A kislány aludt, de nyugtalanul, és az édesanyja mellét keresve fúrta magát a teremtmény felé, azonban az alak eltartotta magától, mintha tűzforró vagy maró lenne a teste.

Abhorsen lassú mozdulattal kis ezüstharangot akasztott le a mellkasán keresztülvetett széles szíjról, amelyen több harang is lógott, és már kondította volna, amikor a lény megszólalt. Száraz, ropogó hangon beszélt, mintha kígyó csúszna kavicsokon.

– Lélek a lelkedből, Abhorsen. Nem varázsolhatsz el, amíg a kezemben tartom. Talán magammal viszem a kapun túlra, ahová az anyja már átlépett.

Abhorsen összehúzta a szemét, majd felderengett az arcán felismerés, és eltette a harangot.

– Új alakban, Kerrigor? És most az Első Kapu innenső oldalán. Ki volt olyan ostoba, hogy idáig eljuttasson?

Kerrigor szélesen elmosolyodott, és Abhorsen egy villanásra meglátta a torkában lobogó lángokat.

– A szokásos idézések egyike – recsegte. – De az illető tapasztalatlan volt. Fel sem fogta, mivel jár az effajta alku. Nagy csalódásomra az életereje ahhoz már nem volt elegendő, hogy az utolsó kapun is átjuttasson. Viszont itt vagy te, és segíteni fogsz nekem.

– Én? Aki a Hetedik Kapu mögött vertelek láncra?

– Igen – suttogta Kerrigor. – Látom, érzékeled a helyzet iróniáját. Ha azonban kell a gyermek…

Olyan mozdulatot tett, mintha a vízbe akarná hajítani a csecsemőt, és ezzel fel is ébresztette. A kislány azonnal bőgni kezdett, és apró öklével Kerrigor árnyék-testéhez kapott, mintha egy köpönyeg szegélyét ragadná meg. A jelenés felüvöltött, és megpróbálta letépni magáról a kislányt, aki azonban szorosan kapaszkodott belé, ezért csak nagy erőfeszítéssel bírta elhajítani. A csecsemő visítva zuhant a vízbe, és azonnal el is kapta a sodrás, de Abhorsen egy szökelléssel ott termett, és kimenekítette a vízből, egyúttal Kerrigor markából.

Aztán tett egy lépést hátrafelé, fél kézzel előkapta az ezüstharangot, és kétszer megkondította. A harang furcsamód tompán, de tisztán csendült, és a hang pengeélesen, frissen, elevenen remegett a levegőben. Kerrigor összerándult, megtántorodott, és hátrabukott a feketén ásító kapu felé.

– Hamarosan visszahoz egy újabb bolond, és akkor…! – üvöltötte, mielőtt lerántotta volna a folyó. A víz még örvénylett egy darabig, aztán elsimult a tajték, és a folyó nyugodtan hömpölygött tovább.

Abhorsen hosszasan bámulta a kaput, majd sóhajtva visszaakasztotta a harangot a szíjra, és a karjában tartott csecsemőre nézett. A kislány visszanézett rá. Fekete szeme ugyanolyan volt, mint Abhorsené. A bőre ilyen rövid idő alatt is teljesen színtelenné vált. Abhorsen aggodalmasan a homlokára rajzolt jelre helyezte a kezét, és megérezte a lélek lobogását alatta. A Charta szimbóluma megőrizte az életét, amit amúgy a folyó szívott volna magába. A kislány életereje égette meg Kerrigort.

A csecsemő Abhorsenre mosolygott, és gőgicsélni kezdett. A férfi ajka önkéntelenül halovány mosolyra húzódott. Ezzel a mosollyal az arcán fordult meg és kezdett el visszafelé gázolni a kapu felé, amely visszaviheti őket élő testükbe.

***

Egy töredékpillanattal azelőtt, hogy Abhorsen kinyitotta volna a szemét, felsírt a csecsemő, és mire tényleg felnézett, a bába már félúton járt a tűz mellett. Zúzmara ropogott a földön, a férfi orráról vékony jégcsapok lógtak. Egyetlen mozdulattal letörölte a jeget, és a gyermek fölé hajolt, mint bármelyik aggódó apa a szülés után.

– Hogy van? – kérdezte, és a bába csodálkozva nézett rá, mert a halott gyermek most hangosan jelezte, hogy él… és ugyanolyan hófehér volt a bőre, mint a férfinak.

– Mint magad is hallhatod, nagyuram – válaszolta –, kitűnően. Talán egy kicsit hideg van neki…

A férfi a tűz felé intett, és elmormolt egy szót, mire pattogva felcsaptak a lángok. Felolvasztották a zúzmarát, sisteregve falták fel az esőcseppeket.

– Ez megteszi reggelig – mondta Abhorsen. – Holnap magammal viszem az otthonomba. Szükségem lesz egy dajkára. Velem tartasz?

A bába tétovázva a Charta mágusára nézett, aki még mindig a tűz túloldalán téblábolt. A férfi makacsul kerülte a tekintetét. A nő újra a karjában bömbölő kislányra pillantott.

– De hiszen te… egy… – szólalt meg suttogva.

– Nekromanta vagyok? – fejezte be Abhorsen. – Csak olyasféle. Szerettem azt az asszonyt, aki most holtan fekszik előttünk. Élhetett volna, ha valaki mást szeret, de nem így tett. Sabriel a gyermekünk. Nem látod a hasonlóságot?

A bába végigmérte. A férfi odahajolt hozzá, kivette Sabrielt a karjából, és ringatni kezdte. A gyermek elhallgatott, és pár pillanat múlva elnyomta az álom.

– Rendben – mondta a bába. – Veled tartok, és gondját viselem Sabrielnek. De szükség lesz egy szoptatós dajkára…

– És még oly sok mindenre, azt hiszem – mondta Abhorsen tűnődve. – A házam azonban nem a megfelelő hely…

A Charta mágusa megköszörülte a torkát, és kilépett a tűz mögül.

– Ha szükséged lenne valakire, aki konyít valamennyit a Chartához – jegyezte meg óvatosan –, akkor szívesen felajánlom szolgálataimat, mert az előbb láthattam, miként nyilvánul meg a Charta hatalma általad, nagyuram. Habár nem szívesen mondok búcsút társaimnak…

– Talán nem is kell – felelte Abhorsen, és elmosolyodott, mint akinek váratlanul eszébe jutott valami. – Kíváncsi vagyok, tiltakozna-e a vezetőtök, ha két új társsal bővülne a kompániátok. A munkám miatt állandóan úton vagyok, és nincs olyan szeglete a királyságnak, amit ne tapodtam volna legalább egyszer.

– A munkád? – kérdezte a férfi, és megborzongott, pedig már nem volt hideg.

– Igen – válaszolta Abhorsen. – Nekromanta vagyok, de nem a szokott fajtából. Míg a művészet más művelői feltámasztják a holtakat, én örök nyugalomra helyezem őket. Akik pedig nem hajlandóak nyugodni, azokat megbéklyózom… vagy legalábbis megpróbálkozom vele. Abhorsen vagyok…

A karjában szunnyadó kislányra nézett, és szinte meglepetten tette hozzá:

– Sabriel apja.

I

A nyulat percekkel ezelőtt csaphatták el. Rózsaszín szeme üvegesen meredt maga elé, és vér mocskolta be tiszta fehér bundáját. Pontosabban természetellenesen tiszta bundáját, mert nem sokkal korábban szökött meg a fürdődézsából. Még mindig enyhe levendulaillatot árasztott.

Magas, furcsán sápadt bőrű fiatal lány állt mellette. Divatos bubifrizurára vágott, éjfekete hajának néhány tincse az arcába hullott. Nem hordott sem sminket, sem ékszert, mindössze egy zománcozott iskolai jelvényt tűzött az egyenruha mélykék blézerére. Ez a hosszú szoknyával, a harisnyával és a visszafogottan elegáns cipővel együtt azonnal elárulta, hogy tanuló. A jelvény alá varrott névtáblán a „Sabriel” név állt, a római hatos szám alapján a végzős évfolyamba járt, az aranyozott korona pedig a prefektusok jelölése volt.

A nyúl minden kétséget kizáróan elpusztult. Sabriel pillantása végigfutott a díszkővel kirakott felhajtón, amely az útról egy impozáns, kétszárnyú, kovácsoltvas kapuhoz kanyarodott. A kapu fölötti hatalmas, aranyozott felirat ál-gótikus betűkkel a Wyverley Gimnázium nevét formázta. Alatta kisebb méretben az „Alapítva 1652-ben, jó családból származó hölgyek oktatására” kiegészítés szerepelt.

A kapu fölött éppen egy alacsony alak mászott kifelé, ügyesen kerülve ki a pontosan efféle kísérletek megakadályozásra hivatott tüskéket. Az utolsó egy méteren már nem is kapaszkodott, hanem leugrott, és futásnak eredt. Két copfja lobogott, cipője hangosan kopogott a téglából rakott feljárón. Lehajtott fejjel próbált még gyorsabban futni, de amikor igazán rohanni kezdett volna, felpillantott. Meglátta Sabrielt a döglött nyúllal és felsikoltott.

– Nyuszi!

A sikoly hallatán Sabrielnek megrándult az arca, majd pillanatnyi tétovázás után lehajolt a nyúl mellé, és hófehér kezével megérintette a két hosszú füle közötti részt. Amikor lehunyta a szemét, hirtelen úgy megmerevedtek a vonásai, mintha kővé változott volna. Enyhén szétnyílt ajkai közül halk, fütyülő hang hallatszott, mint a távoli szél erőtlen süvítése. Zúzmara kúszott végig az ujjai hegyén, és deresre festette a térde alatt az aszfaltot.

A futva érkező lány csak annyit látott, hogy Sabriel a nyúl fölé hajol, megtántorodik, de mielőtt elterült volna az úton, az utolsó pillanatban kinyújtotta kezét, és megtámaszkodott. A következő másodpercben már vissza is nyerte az egyensúlyát, és mindkét kezével a nyulat próbálta megfogni – a jószág ugyanis megmagyarázhatatlan módon ismét elevenen ficánkolt, a szeme fényesen ragyogott és legalább olyan lelkesedéssel próbált elmenekülni, mint korábban a dézsából.

– Nyuszi! – sikította a fiatalabb lány ismét. Sabriel felegyenesedett, és a tarkójánál fogva felkapta a nyulat. – Ó, köszönöm, Sabriel! Amikor a fékcsikorgást hallottam…

De elakadt a hangja, amikor Sabriel átadta a jószágot, és várakozóan kinyújtott kezét vér festette vörösre.

– Rendbe fog jönni, Jacinth – mondta Sabriel fáradtan. – Csak egy karcolás volt. Már el is állt a vérzés.

Jacinth alaposan szemügyre vette Nyuszit, majd Sabrielre nézett. Tekintetében, nagyon haloványan, megmoccant a félelem.

– Nincs is semmi a vér alatt – dadogta. – Mit csináltál…

– Semmit! – csattant fel Sabriel. – De talán te elárulhatnád, mit kerestél a kerítésen túl!

– Nyuszit kergettem – felelte Jacinth. Rögtön felderült a tekintete, amint hétköznapibb témára terelődött a szó. – Te is tudod…

– Semmi kifogás – idézte Sabriel. – Emlékszel, mit mondott Mrs. Umbrade a hétfői iskolagyűlésen?

– Ez nem kifogás – erősködött Jacinth. – Hanem ok.

– Akkor bizonyára Mrs. Umbrade előtt is meg tudod majd magyarázni.

– Sabriel, ne! Ne csináld! Tudod, hogy csak Nyuszit próbáltam megkeresni. Sohasem mennék ki azért…

Sabriel megadóan felemelte a kezét, mint aki vereséget szenvedett, majd a kapu felé intett.

– Ha három perc múlva odabent vagy, nem is láttalak. És ezúttal a kaput használd! Nyitva van, nekem kell bezárnom, ha visszamegyek.

Jacinth arca felragyogott, elmosolyodott, megpördült, és Nyuszit magához szorítva futásnak eredt a felhajtón. Sabriel megvárta, amíg átjut a kapun, és csak utána engedte át magát a reszketésnek. Kétrét görnyedve reszketett a hidegtől. Elég volt egy pillanatnyi gyengeség, és máris megszegte az önmagának és az apjának tett ígéretet. Csak egy nyúl volt, és Jacinth annyira szerette – de mi lesz így a vége? Most egy nyulat hozott vissza a halálból, de innen nem olyan hatalmas lépés feléleszteni egy embert.

És ami még rosszabb: nagyon könnyen ment. Rögtön a folyó forrásánál elcsípte a lelket, és éppen csak egy kézmozdulatra volt szüksége, hogy egyszerű chartaglifákkal visszarántsa az élet és a halál mezsgyéjéről. Még egy harang vagy más nekromantaholmi sem kellett hozzá. Csak egy füttyszó és az akaratereje.

Sabriel számára nem tartogatott nagy titkokat a halál és az, ami utána következett. Néha azt kívánta, bárcsak ne így lenne.

***

Sabriel az utolsó félévét töltötte a Wyverley-ben – pontosabban annak is az utolsó három hetét. Az érettségit már letudta, iskolaelsőként vizsgázott angolból, megosztva a legjobb lett zenéből, harmadik matematikából, hetedik természettudományokból és negyedik illemtanból. Toronymagasan ő volt a legjobb mágiából is, de ezt nem tüntették fel a bizonyítványában. A mágia csak Ancelstierre bizonyos részein működött, a Falhoz közel, amely a Régi Királyság határát jelölte. A távolabbi területeken társadalmilag elfogadhatatlannak tartották a mágiát, már ha egyáltalán hittek a létezésében, és jólnevelt körökben szóba hozni is illetlenségnek számított. A Wyverley Gimnázium hatvannégy kilométernyire állt a Faltól, kiváló hírnévnek örvendett, és oktatott mágiát azoknak a tanulóknak, akiknek a szülei ehhez külön hozzájárultak.

Sabriel apja pontosan ezért választotta ezt az iskolát, amikor egyszer csak felbukkant a Régi Királyság határán, és bentlakásos iskolát keresett ötéves lányának. Előre kifizette az egész első évet a Régi Királyság ezüstdénárjaiban, ráadásul valódiakban, mert nem porladtak szét, amikor titokban vassal érintették meg őket. Ezután évente kétszer látogatta meg a lányát, a nyári és a téli napforduló idején, ilyenkor mindig maradt néhány éjszakát, és újabb ezüstöket is hozott.

Nem meglepő módon az igazgatónő igencsak kedvelte Sabrielt. Különösképpen azért, mert más lányokkal ellentétben higgadtan viselte, hogy az édesapja csak ritkán tudja meglátogatni. Mrs. Umbrade egyszer meg is kérdezte Sabrielt, miként képes ilyen önuralommal tűrni a távollétét, mire azt a zavarbaejtő választ kapta a lánytól, hogy tulajdonképpen többször látja az édesapját, amikor nincsen itt. Mrs. Umbrade nem tanított mágiát, és nem is akart tudni róla, bőven beérte azzal, hogy egyesek busás összegekért hajlandóak lányukat a varázslat és bűbáj alapjaira kitaníttatni.

Mrs. Umbrade határozottan nem volt tehát kíváncsi arra, miként tartja Sabriel a kapcsolatot az édesapjával. A lány azonban vele ellentétben mindig izgatottan várta ezeket a nem hivatalos látogatásokat, gondosan rögzítette a holdállásokat, és követte az égitest mozgását a bőrkötéses kalendáriumban, amely mindkét királyságban számon tartotta a holdfázisokat és az olyan természeti jelenségeket, mint az évszakok váltakozása, az apály és a dagály ideje, amelyek sohasem egyszerre történtek a Fal két oldalán. Abhorsen mindig újhold idején küldte el a képmását.

Ezeken az éjszakákon Sabriel bezárkózott a tanulószobájába (amely a végzősösök kiváltságának számított, ezért korábban még a könyvtárba volt kénytelen besurranni), feltett egy kanna vizet a tűzre, teát ivott és olvasott, míg fel nem támadt a jellegzetesen süvítő szél, amely hirtelen ellobbantotta a tüzet, kioltotta az elektromos világítást és vadul zörgette a zsalugátereket – mintha ezek mind szükségesek lettek volna ahhoz, hogy az édesapja foszforeszkáló képmása egyszer csak megjelenjen az üres karosszékben.

Ezen a novemberi estén Sabriel különösen nagy izgalommal várta a látogatást. Mindjárt vége a gimnáziumnak, tehát ez lesz az utolsó ilyen alkalom, és meg akarta beszélni a jövőjére vonatkozó terveket. Mrs. Umbrade azt szerette volna, ha egyetemre megy, de akkor még messzebbre kellene költöznie a Régi Királyságtól. Varázsereje legyengülne, és az atyai vizitek is a hús-vér látogatásokra korlátozódnának, sőt, talán még azokra is jóval ritkábban kerülne sor. Másrészt azonban az egyetemi továbbtanulás azt jelentené, hogy együtt maradhatna azzal a néhány barátnőjével, akikkel gyakorlatilag eddigi életét töltötte, a lányokkal, akikkel ötéves korában kezdte az iskolát. Ráadásul sokkal több társadalmi eseményen vehetne részt, különösképpen olyan fiatalemberek társaságában, akikből határozottan hiány mutatkozott a Wyverley környékén.

A veszteségért, amit a varázserő elapadása jelenthet, valószínűleg kárpótolja, ha meggyengül a halálhoz és a halottakhoz fűződő szoros kapcsolata is…

Sabriel tehát ezen tűnődött várakozás közben. Kezében a könyvét szorongatta, a karfán félig üres teáscsészéje egyensúlyozott veszedelmesen. Már majdnem éjfélre járt, de Abhorsen még nem jelent meg. Sabriel kétszer is ellenőrizte a napot a kalendáriumban, és még a zsalut is résnyire nyitotta, hogy kilessen az éjszakai égboltra. Kétségtelenül újhold volt, de jelét sem látta az édesapjának. Ez volt Sabriel életében a legelső alkalom, hogy Abhorsen nem érkezett meg időben, és hirtelen kellemetlen érzés lett rajta úrrá.

Sabriel meglehetősen ritkán gondolt a Régi Királyságra és arra, milyen ott valójában az élet. Most azonban megrohanták a régen hallott történetek és a halovány emlékképek abból az időből, amikor még a vándorokkal élt. Abhorsen nagy hatalmú varázsló, de akkor is…

– Sabriel! Sabriel!

Átható, éles hang szakította félbe merengését. Pillanatokkal később valaki kapkodva dörömbölt az ajtón, ezzel együtt vadul rángatta a kilincset. Sabriel felsóhajtott, felpattant a karosszékből, az utolsó pillanatban elkapta a csészét, és kinyitotta az ajtót.

Egy fiatal lány állt vele szemben. Remegő kézzel húzogatta hálósapkáját a fején, arca halottfehér volt a félelemtől.

– Olwyn! – kiáltott fel Sabriel. – Mi az? Sussen megint rosszul van?

– Nem – zokogta a lány. – Zajt hallottam a torony ajtaja felől, és azt hittem, Rebece és Ila kisurrantak torkoskodni nélkülem, ezért kinéztem…

– Micsoda? – kiáltott fel Sabriel riadtan. Ilyen közel a Régi Királysághoz az éjszaka közepén senki sem nyitogatta a szabadba vezető ajtókat.

– Sajnálom! – hüppögött Olwyn. – Nem akartam! Nem tudom, miért csináltam. Nem Rebece meg Ila volt… hanem egy fekete alak, és be akart jutni. Becsaptam az ajtót…

Sabriel elhajította a csészét, és elviharzott Olwyn mellett. Már a folyosó közepén járt, amikor a háta mögül meghallotta a csörömpölést és Olwyn fuldokló hangját, aki teljesen elborzadt attól, hogyan lehet ilyen nemtörődöm módon bánni a kiváló porcelánnal. Sabriel most nem foglalkozott ezzel, inkább futásnak eredt a nyugati hálóterem nyitott ajtaja felé, menet közben kattintgatva fel a villanykapcsolókat. Már majdnem odaért, amikor bentről felharsantak a sikolyok, és pillanatok alatt hisztérikus hangorkánná mosódtak össze. A hálóban negyven lány aludt – az elsősök többsége, mind tizenegy évesnél fiatalabb. Sabriel nagy levegőt vett, és belépett az ajtón. Ujjait már varázslásra készen, begörbítve tartotta. Még nem látott semmit, de a halál jelenlétét rögtön megérezte.

A hálóterem nagyon hosszú és keskeny volt, alacsony mennyezettel és szűk ablakokkal. A középső folyosót mindkét oldalon ágyak és éjjeliszekrények szegélyezték. A terem túlsó végéből nyíló ajtó a nyugati torony lépcsőházába vezetett. Elméletileg zárva kellett volna lennie, de a zárak általában nem bírtak ellenállni a Régi Királyságból származó hatalomnak.

Az ajtó most tárva-nyitva állt. A nyílást a sötétségnél is sötétebb forma töltötte ki, mintha a csillagtalan éjszaka szövetéből vágtak volna ki egy emberszerű alakot. Egyáltalán nem voltak arcvonásai, de úgy forgatta a fejét, mintha mégis lennének bizonyos érzékei, ha nem is túl hatékonyak. Furcsamód teljesen hétköznapinak tűnő vászonzsákot szorongatott négyujjú kezében, amely rendkívül elütött természetfeletti testétől.

Sabriel bonyolult mozdulatot tett. Egymás után rajzolta a levegőbe a chartaglifákat, a varázslatok szimbólumait, amelyek álmot, nyugalmat és csendet idéztek a teremre. Széles karlendítéssel mutatott a háló mindkét felére, és az egyik főszimbólummal összekötötte a kettőt. Ebben a pillanatban az összes lány abbahagyta a kiáltozást, és lassan visszahanyatlottak az ágyra.

A teremtmény mintha szoborrá dermedt volna. Meg sem mozdította a fejét, de Sabriel tudta, hogy most csak rá összpontosítja a figyelmét. Végül mégis megmoccant, bár lassan; felemelte otromba lábát és lecsapta maga elé, majd kis szünet után ezt megismételte a másikkal, arasznyival előrébb helyezve. Dülöngélő, bizonytalan léptei hátborzongató, csoszogó hangot csaptak a vékony szőnyegen. Amint sorban elhaladt az ágyak előtt, felettük felvillantak, majd kihunytak a villanykörték.

Sabriel leeresztette a kezét, és a teremtmény mellkasára szegezte fürkésző tekintetét, hogy kipuhatolja, miből készült. Sem az eszközeit, sem a szerszámait nem hozta magával, ennek ellenére alig egy pillanatig habozott csak, mielőtt a betolakodót szemmel tartva átcsúszott a Halálba.

A lábszárát hirtelen a folyó nyaldosta, jéghidegen, mint mindig. A szürke és minden melegséget nélkülöző fény változatlan egyhangúsággal világította meg a teljesen sík vidéket, egészen a látóhatárig. A távolból az Első Kapu moraja hallatszott. Sabriel most már tisztán látta a teremtmény igazi valóját, hiszen itt nem gomolygott körülötte a halál aurája, amely segített neki átjutni az élők világába. A Régi Királyság lakója lehetett, emberszerű, de összességében inkább emlékeztetett egy majomra, és szemmel láthatóan csak pislákolt benne valamennyi értelem. Ez azonban még nem volt minden – Sabriel torkát elszorította a félelem, amikor meglátta a fekete fonalat, amely a lény hátából sarjadt és tűnt el a folyóban. Valahol az Első Kapu mögött, vagy talán még azon is túl, ezt a köldökzsinórt egy adeptus tartja a kezében. És amíg a fonál ép, addig a teremtmény teljesen gazdája irányítása alatt áll, aki kedve szerint használja az érzékeit és a lelkét.

***

Valaki a való világban megbökte Sabriel testét, mire vonakodva visszalépett az élők közé. Enyhe émelygés kísérte az érzést, amikor a meleg visszatért halálos dértől csípett testébe.

– Mi ez? – kérdezte egy nyugodt hang közvetlenül mellette. Öreges hang volt, de a Charta varázsereje csengett benne: Miss Greenwood volt az, az iskola magiszterasszonya.

– Egy élőholt szolga… egy szellemalak – felelte Sabriel, és ismét a teremtmény felé fordult. A lény már a hálóterem felénél járt. Monoton primitívséggel rakta egyik lábát a másik elé. – Nincsen szabad akarata. Valami visszaküldte az élők világába. Az Első Kapu mögül irányítják.

– Mit keres itt? – kérdezte a magiszterasszony. Nyugodt hangsúlya ellenére Sabriel érezte, hogy szavaiban gyűlni, nyelvén formálódni kezd a chartaglifák ereje – és ezek a szimbólumok villámokat, lángokat vagy a föld pusztító erejét szabadíthatták a világra.

– Nem egyértelműen gonosz, és eddig nem próbált kárt okozni bennünk… – válaszolta Sabriel lassan, miközben villámgyorsan számba vette a különböző lehetőségeket. Megszokta, hogy a tisztán nekromanciai jellegű problémákat elmagyarázza Miss Greenwoodnak. A magiszterasszony a Charta mágiáját oktatta, a nekromancia azonban határozottan nem tartozott a tantervbe. Sabriel viszont többet tanult a nekromanciáról az apjától, mint amennyit szeretett volna… akárcsak maguktól az élőholtaktól. – Még egy pillanatig ne csináljon semmit! Megpróbálok beszélni vele.

***

Ismét fagyos hideg csapott le rá és mart a testébe. A lábánál tajtékzó folyó mohón próbálta magához rántani és elsodorni. Sabriel azonban megacélozta az akaratát, és a hideg rögtön egyszerű érzéssé enyhült, ami már nem jelentett veszélyt. A sodrás ereje is kellemes kavargássá csitult.

A teremtmény, akárcsak a való világban, nagyon közel járt hozzá. Sabriel felemelte a kezét és tapsolt; az éles hang itt sokkal tovább csengett a levegőben, mint bárhol máshol. Még mielőtt a visszhang teljesen elhalt volna, Sabriel fütyülni kezdett. Ez a néhány édes hangjegy sem halt el rögtön, hanem elvegyült a taps éles csattanásával.

A lény összerándult és hátralépett. A fülére szorította a kezét, ettől viszont elejtette a zsákot. Sabriel döbbenten kapta fel a fejét. Eddig észre sem vette a zsákot, főleg azért, mert eszébe sem jutott, hogy itt lehet. Nagyon kevés olyan élettelen dolog akadt, ami mind az élők, mind a holtak birodalmában létezett.

Meglepetése tovább fokozódott, amikor a teremtmény hirtelen lehajolt, és a zsák után kapott. Majdnem azonnal sikerült rámarkolnia a vízben, ettől viszont kiszaladt a lába alól a talaj. A zsák felbukkant a felszínre, a lényt viszont lerántotta a sodrás. Sabriel megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy távolodni kezd, de elakadt a lélegzete, amikor a teremtmény feje kibukkant a habok közül és felkiáltott:

– Sabriel! A küldöncöm! A zsákot! – Abhorsen hangja volt.

Sabriel futásnak eredt. Egy kar nyúlt felé a vízből, szorosan markolva a szák száját. A lány utánakapott, de elhibázta. Megpróbálta újra, ezúttal sikerrel. Alig zárultak össze az ujjai az iszákon, a lényt végleg lerántotta az örvény. Sabriel utánanézett. Az Első Kapu dübörgése hirtelen felerősödött, mint mindig, ha valaki átsodródott a zuhatagán. Sabriel megfordult, és az árral szemben visszagázolt addig, ahonnét már visszatérhetett az élők világába. A zsák súlyosan húzta a kezét, a gyomrában mintha nehéz kő ült volna. Ha a teremtményt valóban Abhorsen küldte, akkor az azt jelenti, hogy ő maga képtelen visszatérni az élők közé.

Akkor pedig vagy meghalt, vagy csapdába ejtette valami, aminek rég át kellett volna lépnie az Utolsó Kapun.

***

Sabrielen ismét hullámban söpört végig a hányinger. Térdre rogyott, és egész testében remegett. Érezte, hogy a magiszterasszony a vállára teszi a kezét, de figyelmét a markában szorongatott zsákra összpontosította. Körül sem kellett néznie, tudta, hogy a teremtmény eltűnt. Amint a lélek átjutott az Első Kapun, az élők közé küldött manifesztáció megszűnt létezni. Csak egy kupac por maradt utána, amit reggel egyszerűen felsöpörnek majd.

– Mi történt? – kérdezte a magiszterasszony. Sabriel a hajába túrt. Jégszilánkok hullottak a kezéből a térde előtt heverő zsákra.

– Üzenetet hozott nekem – felelte a lány. – Így hát átvettem.

Szétnyitotta a zsákot, és belenyúlt. Elsőként egy kard markolatát tapintotta ki. Kiemelte és félretette. A fegyver a hüvelyében volt. Nem kellett kihúznia, tudta, hogy a pengébe chartaglifákat gravíroztak – a markolat végébe ültetett tompa fényű smaragdot és a karcos bronz keresztvasat ugyanolyan jól ismerte, mint az iskola hétköznapi étkészletét. Abhorsen kardja volt.

A vállszíj, amelyet következőként húzott elő, barna bőrből készült, de alaposan elkoptatta a kor. A tenyérnyi széles szalagból örökké méhviasz illata áradt. Hét cső alakú, bőr tartórekesz lógott róla. A legelső akkora lehetett, mint egy gyógyszeres üvegcse, aztán a többi egyre nagyobb, míg az utolsó már egy befőttesüveg méretével vetekedett. A szíjat a mellkason átvetve viselték, és függőlegesen lógtak róla a tartók. Sabriel kinyitotta a legkisebbet, és egy parányi ezüstharangot húzott elő, sötét, tükörfényesre csiszolt mahagóni fogantyúval. Bármennyire óvatosan tartotta, a harang nyelve gyengéden megmoccant, és az eszköz magas, kellemes csendülést hallatott, amely különös módon még sokáig a levegőben rezgett, még azután is, hogy maga a hang elhalt.

– Apám instrumentumai – suttogta Sabriel. – A nekromanták eszközei.

– De hiszen erre a harangra a Charta szimbólumait vésték… és a markolatra is! – vágott a szavába a magiszterasszony, aki jól látható ámulattal meredt az eszközökre. – A nekromancia zabolátlan mágia, nem vonatoznak rá a Charta szabályai…

– Apám más volt, mint a többiek – mondta Sabriel révetegen, miközben még mindig a parányi harangot nézte, és az apja inas kezére gondolt, amelyet olyan sokszor látott ezzel a haranggal. – Ő csak megkötötte őket, vissza nem hívott egyet sem. Hűségesen szolgálta a Chartát.

– Itt fogsz hagyni minket, igaz? – szólalt meg hirtelen a magiszterasszony, miután Sabriel visszatette a harangot a helyére, és felegyenesedett. Egyik kezében a szíjat, a másikban a kardot tartotta. – Az előbb világosan láttalak a harang tükörfényes oldalán. Éppen átkeltél a Falon…

– Igen. A Régi Királyságba megyek – mondta Sabriel, aki váratlanul megértette, mit kell tennie. – Valami történt apámmal… de megkeresem… esküszöm a Charta jelére, amit viselek.

Megérintette a homlokán a szimbólumot, amely felizzott, majd kihunyt, mintha soha nem is lett volna ott. A magiszterasszony bólintott, és ő is megérintette a homlokát, ahol a felragyogó jel hirtelen elfedte az összes nyomot, melyet az évek múlása hagyott rajta. Ahogy elhalványult a fény, úgy kezdte el betölteni a hálótermet a mozgolódó lányok neszezése és halk nyöszörgésük.

– Majd bezárom az ajtót, és mindent elmagyarázok nekik – mondta a magiszterasszony határozottan. – Jobb lesz, ha most felmész, és… felkészülsz a holnapra.

Sabriel biccentett, és kisétált a teremből. Megpróbált az utazás gyakorlatias apróságaira összpontosítani, hátha addig sem gondol arra, mi történhetett az apjával. A lehető legkorábbi időpontban kocsit hív és a legközelebbi városba, Bainbe megy, onnan pedig busszal Ancelstierre Határsávjába, amely közvetlenül a Fal mellett húzódik. Némi szerencsével kora délután már ott lehet…

Azonban gondolatai a tervezgetés közben is állandóan vissza-visszatértek Abhorsenre. Mi történhetett vele, ami miatt csapdába esett a holtak földjén? És mégis, miben reménykedik? Mit tehet, ha egyáltalán eljut a Régi Királyságba?

II

A Határsáv egész Ancelstierre-t átszelte. Parttól partig futott, mindvégig párhuzamosan a Fallal, nagyjából nyolcszáz méterre attól. A rozsdásodó kerítésoszlopokon féregként tekergőztek a szögesdrót-tekercsek, amit a védelem első vonalának szántak a lövészárkok és a beton lövegállások bonyolult hálózata elé. Az erődítések közül sok éppúgy védett az elölről, mint a hátulról érkező fenyegetésekkel szemben, és az ároklabirintus mögött ugyanannyi drótakadály nyújtózott.

Igazság szerint a Határsáv sokkal hatékonyabban tartotta távol Ancelstierre polgárait a Régi Királyságtól, mint fordítva. Bármi, ami olyan hatalommal bírt, hogy át tudott jutni a Falon, általában még rendelkezett annyi varázserővel, hogy felvegye például egy katona alakját, esetleg láthatatlanná váljon és egyszerűen kisétáljon onnan, amerre csak kedve tartja, függetlenül a szögesdrótoktól, kézigránátoktól és aknáktól – amelyek egyébként gyakran nem is működtek, különösen akkor, ha a szél északról, a Régi Királyság felől fújt.

A technika megbízhatatlansága miatt a Határsáv ancelstierre-i katonái láncinget viseltek terepszínű gyakorlójuk felett, sisakjukat orr- és nyakvédővel látták el, és elnyűtt hüvelyekben rendkívül ódivatú szuronykardokat hordtak. Hátukra pajzsot szíjaztak – kincstári nyelven ez a „kisméretű védőeszköz a Határsáv alakulatai számára” besorolást kapta a „pajzs” helyett–, egyenruhájuk barna alapszínét szinte teljesen elnyomta a sok színpompás ezredjel vagy személyes díszítő motívum. Ezen a különleges szolgálati helyen nem helyeztek túl nagy hangsúlyt az álcázásra.

Miközben Sabriel arra várt, hogy előtte a turisták leszálljanak a busz első ajtaján, tekintetével az odalent elmasírozó, szakasznyi fiatal katonát követte, és azon tűnődött, ők vajon mit gondolhatnak erről a furcsa szolgálati helyről. A legtöbbjüket a távoli délen sorozták be, nagyon messze innen, ahol a Falon átszivárgó mágia nem tágította folyamatosan a valóság repedéseit. Sabriel érezte a maga körül fortyogó mágikus potenciált, amelytől olyan telítetté vált a levegő, mintha hatalmas vihar készülődne.

A drótok és árkok sivárságán túl magasodó Fal egészen átlagosnak tűnt. Mint bármelyik középkori vár fala. Kőből emelték, öreg volt és nagyjából tizenkét méter magas, csipkézett lőrésekkel. Elsőre semmi különös nem látszott rajta, a felismerés csak pillanatokkal később érkezett: tökéletes állapotban volt. És azok, akik rendelkeztek a második látás adományával, láthatták a köveken hemzsegő jeleket, a chartaglifákat – a szüntelenül izgő-mozgó, tekergőző és vonagló, kúszó, mászó, folyamatosan átrendeződő szimbólumokat a kő felszíne alatt.

A hely bizarrságára azonban mégis a Falon túli táj kínálta a leglátványosabb bizonyítékot. Ancelstierre-ben tiszta, hűvös délután volt és fényesen ragyogott a nap – a Falon túl azonban állhatatosan hullott a hó, és szürke, hasas hófelhők gyűltek fel a kőcsipkék felett. Olyan váratlanul torpantak meg a kőorom vonalában, mintha roppant égi késsel hasították volna ketté az időjárást.

Sabriel a távolban kavargó hópelyheket nézte, és gondolatban hálát adott a kalendáriumáért. A könyvet még kézi szedéssel nyomták, régi típusú nyomdagéppel, amely barázdákat hagyott a vastag, puha papíron, és a kézírásos kiegészítések ettől imbolyogni látszottak a sorok között. Néhány szarkalábas betűkkel odavetett bejegyzés, melyeket egészen biztosan nem az apja írt a két királyság naptárai mellé, arról tájékoztatott, milyen időjárás várható adott évszakokban. Ancelstierre-nél ez állt: „Ősz, valószínűleg hűvös”. A Régi Királysághoz azt írták, „Tél. Biztosan havazik. Síléc vagy hótalp ajánlott.”

Közben az utolsó turista is leszállt és sietve megindult a kilátóterasz felé. A hadsereg és a kormány ugyan ellenezte a turistaforgalmat, és a Fal harminc kilométeres körzetében még szállás sem akadt számukra, de naponta egy busznyi látogató beléphetett a Határsávba, és megnézhették a Falat, tisztes távolból, egy védvonalak mögött álló toronyból. A balszerencse néha még ezt az engedményt is megtagadta a látogatóktól, hiszen ha észak felől fújt a szél, a busz már kilométerekre a toronytól titokzatos módon lerobbant, és a turistáknak kellett visszatolniuk Bain felé – ahol aztán ugyanolyan rejtélyesen beindult, mint ahogy leállt.

A hatóságok ezen kívül még hajlandóak voltak bizonyos engedményekre azokkal szemben, akik engedélyt kaptak és legálisan átléphettek Ancelstierre-ből a Régi Királyságba. Erről Sabriel is meggyőződhetett, miután sikeresen lekecmergett a buszról a hátizsákkal, a sílécekkel, a botokkal és a karddal, melyek mind egyszerre akartak különböző irányokba csúszni. A buszmegálló mellett hatalmas tábla díszelgett:

HATÁRSÁV FŐPARANCSNOKSÁGA

ÉSZAKI DIVÍZIÓ

Engedély nélkül elhagyni a Határsáv területét szigorúan tilos.

A Határsáv területére behatolókra figyelmeztetés nélkül tüzet nyitunk.

Engedéllyel rendelkező utazók jelentkezzenek a Határsáv Főparancsnoksága központjában.

FIGYELEM! KATONÁINK ELŐZETES FELSZÓLÍTÁS NÉLKÜL INTÉZKEDNEK!

Sabriel érdeklődve olvasta a kiírást. Lassan feltámadt benne, sőt egyre erősödött az izgalom. A Régi Királyságról csak homályos emlékei voltak, ráadásul egy gyermek szemszögéből, de a Charta körülötte sistergő varázserejét a rejtélyek és a csodák előérzete itatta át – és mindez sokkal valóságosabbnak, élőbbnek tűnt, mint az aszfaltozott gyakorlótér vagy a skarlátvörös figyelmeztető jelzések. És sokkal nagyobb szabadságot ígért, mint a Wyverley.

Azonban az ámulat és az izgalom alatt valami más is lapult, a rettegés, amitől nem bírt szabadulni. A rettegés, ami az édesapja sorsa iránti aggodalomból táplálkozott, mert nem tudta, mi történhet vele… vagy mi történhetett meg vele…

A táblára festett nyíl az engedéllyel rendelkező utazókat az aszfaltozott gyakorlótér felé irányította, amelyet fehérre festett kövek és nem túlságosan megnyerő faépületek szegélyeztek. Ezeket leszámítva csak az innen induló és fokozatosan mélyülő futóárkok lejárata akadt itt, amelyek cikcakkos vonalat leírva tartottak a Fallal szemben kettős vonalban felsorakozott lövészárkok, őrbódék és erődítések felé.

Sabriel egy ideig az árkokat tanulmányozta. Hirtelen színes villanásra lett figyelmes; az egyik árokból katonák ugráltak ki sorban, és a drótakadályhoz siettek. Innen nézve úgy tűnt, mintha puska helyett lándzsákat szorongatnának. Sabriel nem egészen értette, hogy a Határsávot miért a modern hadviselésnek megfelelően építették, ha közben inkább középkori ellenfelekre számítottak. De aztán eszébe jutott egy régi beszélgetése az édesapjával. Abhorsen szerint a Határsávot a messzi délen tervezték, ahol nem hajlandóak elismerni, hogy ez a terület bármiben is különbözne a többi vitatott határterülettől. Körülbelül száz évvel ezelőtt még az ancelstierre-i részen is állt egy fal. Egy viszonylag alacsony fal, döngölt földből és tőzegből, de a szerepét mindenesetre sikeresen betöltötte.

Most, hogy eszébe jutott ez a beszélgetés, rögtön szemet is szúrt neki egy feltúrt földhalom a sivár szögesdrót-pusztaság közepén, és rájött, hogy ott állhatott valaha a déli fal. Amikor a szemét erőltetve jobban szemügyre vette, azt is észrevette, hogy amit eddig a drótok között maradt, megdőlt kerítésoszlopoknak nézett, azok valójában egészen mások – ezek a sudár valamik inkább ágaiktól megfosztott, kisebbfajta fákra hasonlítottak. Sabrielnek valahonnan ismerősnek tűntek, de nem bírt rájönni, mik lehetnek.

Még mindig ott állt és ezen töprengett, amikor nem túl messziről hangos és kevéssé barátságos hang rivallt rá.

– Mit keres itt, kisasszony? Maga csak ne ólálkodjon itt! Menjen szépen vissza a buszra vagy a toronyba!

Sabriel összerezzent, és amilyen gyorsan csak tudott, megpördült. Ettől a lécek az egyik, a botok a másik irányba csúsztak, és hatalmas keresztet formáztak pontosan a feje mögött. Az ismeretlen egy nagydarab, de meglehetősen fiatal katona volt, akinek felborzolt bajusza inkább a harciasságát bizonyította, mint a harci tapasztalatát. Zubbonya ujján két aranyozott rangjelzés látszott, azonban nem viselt sem láncinget, sem fémsisakot, mint az előbb látott katonák. Borotvahab és hintőpor illata áradt felőle, és egyáltalán, olyan kikent-kifent és önelégült volt, hogy Sabriel azonnal született hivatalnoknak vette, aki jelenleg katonának álcázta magát.

– A Régi Királyság polgára vagyok – felelte csendesen, és egyenesen a kivörösödött arcban megülő, malacszerű szemekbe nézett. Miss Prionte a negyedikes illemtanórákon így tanította nekik, miként kell a jelentéktelenebb háziszolgákkal viselkedni. – És éppen hazafelé tartok.

– Iratokat! – csattant fel a katona. A Régi Királyság említésére egy pillanatra elbizonytalanodott.

Sabriel fagyosan rámosolygott (ezt szintén Miss Prionte óráin tanulta), majd idézőmozdulatot írt le az ujjai hegyével – a feltárás szimbólumát, amelyben benne rejlett a titkok napvilágra kerülésének fogalma, a lelepleződés maga. Miközben a levegőbe rajzolta a jelet, gondolatban szintén felidézte a szimbólumot, és összekapcsolta a tunikája belső zsebében lapuló iratokkal. A levegőbe vetett és az elméjében megidézett két szimbólum összeolvadt, és máris a kezében szorongatta az iratokat: az ancelstierre-i útlevelét, illetve azt a még értékesebb és ritkább dokumentumot, amelyet a Határsáv Parancsnoksága bocsátott ki azok számára, akik rendszeresen közlekedtek mindkét országban. Kézzel ragasztott füzet volt, kézinyomdával készített, merített papíron, fénykép helyett rajzolt portréval és lila tintába mártott hüvelyk- és lábujjlenyomattal kiegészítve.

A katona pislogott, de nem szólt semmit, csak elvette az iratokat. Talán bűvésztrükknek vélte a mozdulatot. Esetleg észre sem vette. Vagy ilyen közel a Falhoz teljesen hétköznapinak számított a Charta mágiája.

A férfi gondosan, de különösebb érdeklődés nélkül tanulmányozta a papírokat. Abból, ahogyan a különleges útlevelet lapozgatta, Sabriel most már biztosra vette, hogy nem lehet fontos beosztásban. Nyilvánvalóan most látott ilyet először. A lány csintalanságból újabb chartaglifába kezdett, amivel elragadni és elkapni lehetett dolgokat. Szerette volna kilopni az iratokat a férfi kezéből és visszaugrasztani a zsebébe, még mielőtt a malacszemű rájönne, miről van szó.

Azonban már a mozdulat első pillanatában megérezte a Charta mágiájának izzását. Kétoldalt és a háta mögött is varázserő lobbant – ezzel együtt meghallotta az aszfalton kopogó bakancsszegek csattogását. Hátrahőkölt, és ahogy körülnézett, haja arcába csapódott. A kunyhókból és az árokból katonák rontottak elő, szuronykarddal a kezükben és puskával a vállukon. Néhányan jelvényt is viseltek, és ebből most már Sabriel is megtudta, hogy ők a Charta mágusai. Az oltalom és az akadály jeleit vetették a levegőbe, hogy saját lépteibe zárják, árnyékához bilincseljék Sabrielt. Durva, de erős varázslat volt.

Sabriel keze és elméje gondolkodás nélkül, egyszerre kezdte egymásba szőni azokat a chartaglifákat, amelyekkel megtörhette ezeket a béklyókat. Erre lecsúszott a válláról a síléce, és fájdalmasan könyökhajlaton vágta.

Ebben a pillanatban egy katona rontott ki a többiek közül. Napfény csillant a sisakján díszelgő ezüstcsillagokon.

– Állj! – harsogta. – Káplár, húzódjon el onnan!

A káplár, aki nem hallhatta a Charta mágiájának zúgását, és a félig megmunkált jelek izzása sem vakította el, csak most nézett fel a papírokból. Eltátotta a száját, arcát kifejezéstelenné változtatta az ijedtség. Elejtette az útleveleket, és botladozva hátralépett.

Sabrielt a férfi arckifejezése döbbentette rá, mit jelenthet az, ha valaki mágiát használ a Határsávban. Meg sem moccant, csak elhessegette a részben megformált jeleket a gondolatai közül. A sílécek tovább csúsztak lefelé, míg egyszer csak engedett a kötés, és az egész csörömpölve a földre zuhant. Mint egy jelre, a katonák másodpercek alatt körülvették. Kardjaikat Sabriel torka felé szegezték. A pengéket esetenként ezüsttel vonták be, és elnagyolt chartaglifák borították a fémet. Sabriel hirtelen mindent megértett. Ezekkel a fegyverekkel csak olyan ellenfeleket öltek, amelyek egyszer már meghaltak. Az oldalán lógó kard hitvány változatai voltak.

A férfi, aki az előbb kiabált – tiszt lehet, gondolta Sabriel –, lehajolt és felszedegette az útleveleket a földről. Futólag belenézett az iratokba, majd felpillantott Sabrielre. Halványkék szemében ismerős keménység és együttérzés keveredett, de a lány nem bírt rájönni, mitől ismerős – amíg eszébe nem jutott az édesapja szeme. Abhorsen szeme olyan sötétbarna volt, hogy feketének tűnt, de hasonló érzéseket váltott ki.

A tiszt becsukta az útlevelet, az övszíjába dugta az iratot, és két ujjal hátratolta a fején a sisakot, feltárva egy chartaglifát, amelyben még mindig ragyogó fénnyel izzott a védővarázslat maradéka. Sabriel óvatosan felemelte a kezét, majd, amikor látta, hogy a férfi nem próbálja megakadályozni, két ujjal megérintette a jelet. Ezzel együtt a férfi is kinyújtotta a kezét, és Sabriel homlokához nyúlt – a lányt rögtön el is nyelte a feltoluló energia jól ismert örvénye, az a semmihez sem hasonlítható érzés, mintha egy csillagokkal teli, végtelen galaxisban zuhanna. A csillagok itt azonban a Charta szimbólumai voltak, amelyek kezdet és vég nélküli, roppant táncban magukba foglalták és leírták az egész mozgó világot. Sabriel a szimbólumok töredékét ismerte csak, de tudta, milyen táncot járnak, és érezte, amint végigzúdul rajta a Charta tiszta ereje.

– A Charta jegye makulátlan – jelentette ki a tiszt hangosan, és leeresztette a karját. – Nem élőholt és nem is küldött.

A katonák hátrahúzódtak, a hüvelyekbe csúsztatták a kardokat, és helyükre csattintották a biztosítózárakat. Egyedül a vörös arcú tizedes nem mozdult, meredten bámulta Sabrielt, mintha nem tudná eldönteni, mit lát valójában.

– Vége a műsornak, káplár – mondta a tiszt, immáron kemény hangon és acélos tekintettel. – Térjen vissza a számvevőségre. Ennél jóval furcsább dolgokban is része lesz még itt… Ha gondosan meghúzza magát, akár életben is maradhat. Nos – mondta, majd kihúzta az övéből az iratokat, és átnyújtotta Sabrielnek. – A kisasszony tehát Abhorsen lánya. Horyse ezredes vagyok, és a helyőrség egyik kisebb részlegéért felelek… a hadsereg az Északi Határsáv Felderítő Részlegének nevezi, mindenki más az átkelőhely járőreinek. Kissé vegyes társaság vagyunk, csupa ancelstierre-i, akiknek sikerült szert tenniük egy chartaglifára és némi mágikus tudásra.

– Örülök a találkozásnak, uram – szaladt ki Sabriel száján, mielőtt még elfojthatta volna az iskolában belenevelt ösztönöket. Diáklányhoz illő válasz volt ez, és érezte, hogy sápadt arcát elönti a pír.

– Részemről a megtiszteltetés – mondta az ezredes, és meghajolt. – Megengedi, hogy vigyem a síléceket?

– Ha lenne olyan kedves – felelte Sabriel, ismét szertartásosan.

Az ezredes könnyedén felkapta a léceket. Gondosan visszaerősítette rájuk a botokat, újból meghúzta a szétcsúszott kötéseket, és az egész csomagot izmos karja alá csapta.

– Ha nem csalódom, át akar kelni a Régi Királyságba, igaz? – kérdezte, miközben egyik kezével a léceket egyensúlyozta, a másikkal pedig a gyakorlótér túlsó felén vöröslő nyílra mutatott. – Be kell jelentkeznie a Határsáv főparancsnokságán… túl kell esni a formaságokon, de nem tart sokáig. Valaki… Abhorsen várja majd a túloldalon?

Abhorsen említésekor egy kicsit elcsuklott a hangja. Különös volt hebegni hallani egy ilyen magabiztos férfit. Sabriel az ezredesre nézett, és elcsípte a pillantását, amit az oldalán lógó kardra és a mellkasát keresztező szíjra vetett. Egyértelműen felismerte Abhorsen kardját, és pontosan tudta, mi célt szolgálnak a harangok. Nagyon kevesen találkoztak életükben nekromantával, de akivel ez megtörtént, az nem felejtette el a harangokat.

– Ezredes, ön ismerte az apámat? – kérdezte Sabriel. – Régebben évente kétszer meglátogatott. Gondolom, itt lépte át a határt.

– Igen, többször láttam – felelte Horyse. Elindultak a gyakorlótér szélén. – De először húsz évvel ezelőtt találkoztam vele, amikor főhadnagyi rangban ide helyeztek. Különös idők jártak akkoriban… rendkívül rossz időszak volt az mindenkinek, aki a Határsávban élt.

Olyan hirtelen torpant meg, hogy a bakancsa talpa megcsikordult az aszfalton, és a tekintete ismét a harangokat kereste. Majd Sabriel hófehér bőrére nézett, amely élesen elütött a haja fekete színétől, amely mély volt, akár a bitumen a lábuk alatt.

– Maga nekromanta – mondta kertelés nélkül. – Tehát valószínűleg megérti majd. Ez az átkelőhely túlságosan sok csatát és túl sok halottat látott már. Mielőtt azok az elmebetegek odalent délen okoskodni kezdtek volna, az átkelőhelyet rendszeresen áthelyezték, és tízévente a Fal valamelyik másik kapuja töltötte be ezt a feladatot. Azonban negyven évvel ezelőtt valamelyik… bürokrata… úgy döntött, vége a költözködéseknek. Mert az csak a közpénzek felesleges pocsékolása. Ez lett és maradt az egyetlen átkelőhely. Az pedig igazán nem számít, hogy emiatt idővel egy helyre gyűlik és koncentrálódik a halál, amely a Falon átszivárgó zabolátlan mágiával keveredve azt eredményezi, hogy semmi…

– Sem marad halott – szakította félbe Sabriel csendesen.

– Úgy van. Az igazi gondok akkoriban kezdődtek, amikor idekerültem. A holttestek egyszerűen nem maradtak meg a földben… sem a mieink, sem a Régi Királyság kreatúrái. Az előző nap meghalt katonák megjelentek a reggeli menetgyakorlaton. Azok a lények, akiket átkelés közben megállítottunk, feltámadtak, és több kárt okoztak, mint amíg éltek.

– Mit lehetett tenni? – kérdezte Sabriel. Sokat tudott arról, miként lehetett valakire ráolvasni és rákényszeríteni a valódi halált, de nem ekkora léptékben. Most biztosan nem voltak a közelben élőholtak, mert ösztönösen érezte maga körül az élet és halál közötti mezsgye változásait. Jelenleg semmiben sem különbözött attól, amit hatvannégy kilométerre innen, a Wyverley-ben tapasztalt volna.

– A Charta mágusai megpróbáltak megbirkózni a problémával, de a chartaglifák között nincsen olyan, ami arra szolgálna, hogy… tényleg megölje az élőholtakat… legfeljebb a fizikai testüket semmisíti meg. Ez néha elegendő, néha pedig egyáltalán nem. Állandó rotációban kellett tartanunk az állományt, ezért Bainbe vagy még annál is messzebbre vittük őket pihenni, hogy felépüljenek abból, amiről a főparancsnokság inkább úgy gondolta, hogy tömeghisztéria vagy téboly lehet.

– Akkor még nem voltam a Charta mágusa, de gyakran vezettem őrjáratokat a Régi Királyságba, ahol elkezdtem kitanulni a mesterséget. Az egyik alkalommal találkoztunk egy férfival, aki a Charta egyik oltalmazókövén üldögélt, egy domb tetején, ahonnan be lehetett látni a Falat és a Határsávot.

– Mivel szemlátomást nagyon érdekelte a Határsáv, a járőrparancsnok úgy gondolta, nem ártana kihallgatnunk, és ha eltorzult rajta a Charta jele, netán a zabolátlan mágia emberi alakot öltött teremtménye, akkor végzünk vele. De természetesen erre nem került sor. A férfi Abhorsen volt, és egyenesen hozzánk igyekezett, mert hallott az élőholtakról.

– Bekísértük a helyőrségbe, ahol találkozott a tábornokkal. Nem tudom, miben egyeztek meg, de úgy vélem, Abhorsen elvállalta, hogy megbéklyózza az élőholtakat, amiért cserébe megkapta az ancelstierre-i állampolgárságot és a szabad átjárás jogát a Falon. Annyi biztos, hogy utána már két útlevele volt. A következő néhány hónapban szélfurulyákat faragott, amiket most a drótakadályok között látni…

– Aha! – kiáltott fel Sabriel. – Nem tudtam, mik lehetnek azok ott. Szélfurulyák! Ez sok mindent megmagyaráz.

– Örülök, ha érti, mire valók – mondta az ezredes. – Mert én a mai napig nem. Egyrészt egyetlen árva hang nem hallatszik felőlük, akármilyen erősen is fúj át rajtuk a szél. Máskülönben meg Abhorsen olyan chartaglifákat faragott beléjük, amilyeneket az életben nem láttam, sem előtte, sem utána. De miután elkezdte kitenni a furulyákat… minden éjszaka egyet… az élőholtak fokozatosan ritkulni kezdtek és nem támadtak fel helyettük újak.

Közben megérkeztek a gyakorlótér túlsó végébe, ahol az egyik futóárok mellett újabb skarlátvörös figyelmeztető tábla állt. Határsáv Főparancsnokság – hirdette a felirat. – Telefonáljon és várja meg az őrséget.

A telefonkészülék és a csengőzsinór így egymás mellett tökéletesen megtestesítette a Határsáv szokásos kettősségét. Horyse ezredes felemelte a kagylót, megtekerte a kurblit, egy darabig némán várt, majd letette. Kelletlen arccal háromszor gyors egymásutánban megrántotta a csengőzsinórt.

– Mindenesetre – folytatta, miközben az őrséget várták – bármit csinált is, működött. Mindannyian mélységes hálával tartozunk Abhorsennek, és a lánya is megbecsült vendég nálunk.

– Lehetséges, hogy megbecsült vendég helyett mégis a balsors kellemetlen hírnökeként érkeztem – jegyezte meg Sabriel halkan. Egy pillanatig tétovázott, mert nehéz volt Abhorsenről beszélnie anélkül, hogy ne fussa el a szemét a könny, de aztán gyorsan folytatta, hadd legyen túl rajta. – Azért igyekszem a Régi Királyságba… hogy megkeressem az édesapámat. Történt vele valami.

– Pedig reméltem, hogy más magyarázata lesz az oldalán lógó kardnak – mondta Horyse. A léceket áttette bal könyökhajlatába, hogy majd felszabadult jobbjával viszonozza a két felbukkanó őrszem tisztelgését, akik futólépésben közeledtek az árokban, szegecselt bakancsaik talpa csak úgy csattogott a deszkákon.

– Van ennél rosszabb hírem is, attól tartok – tette hozzá Sabriel, és nagy levegőt vett, nehogy váratlanul zokogásba fulladjon a hangja. – Apám a túlvilágon raboskodik… vagy… vagy talán már meg is halt. És akkor minden kötés, amit ő készített, fel fog bomlani.

– A szélfurulyák? – kérdezte Horyse, aki már letámasztotta a síléceket, de most félúton elakadt tisztelgésre emelt keze. – És az itteni élőholtak?

– A furulyák hangját csak a túlvilágon hallani – felelte Sabriel –, ahol folyamatosan fenntartják Abhorsen megkötő mágiáját. A