R. F. KUANG

KATABASIS

R. F. Kuang: Katabasis

Copyright © R. F. Kuang 2025

Hungarian translation © Török Krisztina, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R. F. Kuang: Katabasis

Harper Voyager, an imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2025

Fordította: Török Krisztina

Platón Phaidón c. művének részleteit Kerényi Grácia fordításában közöljük.

Dante Alighieri: Isteni színjáték c. művének részleteit Nádasdy Ádám fordításában közöljük.

ISBN: 978 963 598 432 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Belív- és borítóillusztrációk: Patrick Arrasmith

A borítót tervezte: Richard Aquan

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

A szeretett és sziporkázó Bennettnek

A szerző megjegyzése

AREGÉNYBEN SZÓBA KERÜLŐ tudósok nagy része valóban élt és alkotott, és néhány – reményeim szerint egyértelmű – kivételtől eltekintve igyekztem pontosan visszaadni nézeteiket. Derek Parfit Reasons and Persons című műve a valóságban is 1984-ben jelent meg, és ezzel tökéletesen illeszkedik regényem időrendjébe. Arisztotelész igazság szerint sohasem használta az „égi űrféreg” fogalmat, mindazonáltal szépen megjeleníti a természetfilozófiáját. Michael Huemer Existence is Evidence of Immortality című írása valójában 2019-ben látott napvilágot, én azonban a könyvemben az 1960-as évekbe helyeztem. De ez csak a képzelet szüleménye, ahogy a könyvem nagy része is.

ELSŐ FEJEZET

„Mert úgy látom, a többiek nem veszik észre, hogy azok, akik helyes módon foglalkoznak a filozófiával, nem készülnek semmi másra, csupán arra, hogy meghalnak és halottak lesznek. Ha tehát ez igaz, bizony oktalanság volna, ha ők, akik egész életükben nem vágyakoztak semmi másra, csupán erre, amikor végül eljön, riadoznának attól, amire régóta vágyakoznak és készülnek.”

PLATÓN: PHAIDÓN

CAMBRIDGE, OKTÓBER, Szent Mihály-trimeszter. Csípős szél, borús ég, első tanítási nap. Alice Law-nak elvileg a karteziánus szétválasztó bűbáj használatáról kellett volna pisiszünet nélküli előadást tartania az alsóéveseknek, de ő a Pokol Nyolc Körét indult bejárni, hogy megmentse a témavezetője lelkét.

Jacob Grimes professzor egy rémesen hátborzongató balesetben hunyt el, amelynek előállása bizonyos szempontból tekinthető Alice hibájának, így aztán az erkölcsi elkötelezettség és az önérdek összefonódásából fakadóan – minthogy Grimes professzor léte hiányában nincs bizottsági elnöke, bizottsági elnök hiányában pedig nem védheti meg a doktori disszertációját, nem szerezhet diplomát, és persze esélye sem lehet egy állandó pozícióhoz vezető állásra jelentkezni az Analitikus Mágia Tanszéken – a lány nem látott más utat, mint hogy az Alvilág Urához, a Könyörületes Jama királyhoz forduljon, és visszakérlelje a professzort a világi életbe.

Nem kis vállalkozás. Az elmúlt hónap alatt autodidakta módon tartarológia-szakértővé vált, pedig ez nem tartozott a szakterülete résztudományai közé. Persze manapság senki szakterületének résztudományai közé nem nagyon tartozik, mivel ritkaságszámba megy, hogy egy tartarológus megérje saját műve megjelenését. Alice a professzor halála óta minden ébren töltött percében a Poklot megjárt utazók visszaemlékezéseit, dolgozatait és levelezését bújta. Nagyjából tucatnyi tudós tette meg a nagy utat, és maradt életben, hogy hitelt érdemlően beszámoljon róla, de az elmúlt évszázadban rendkívül lecsökkent a számuk. A létező források változó mértékben, de egytől egyig megbízhatatlannak és mellesleg pokolian nehézkesen értelmezhetőnek tűntek. Dante beszámolóját teljesen félrevitte a sok gonoszkodó gyomros, alig lehetett belőle valamit kihámozni. Az egyik legfrissebb és legrészletesebb leírást T. S. Eliot szolgáltatta, csakhogy az Átokföldje annyira köldöknéző, hogy sokan azt is vitatják, a szerzője valóban megtett utazásról számol-e be benne. Orpheusz ógörögül tett feljegyzései már leginkább foszlányok csupán, mint az utazó maga. Aeneas meg – nos, ő pusztán római propaganda. Feltehetően akadt kevésbé jegyzett, kis nyelveken is néhány beszámoló – a lány évtizedeken át is elmolyolgathatott volna a levéltárakban –, de ketyegett az óra: a kutatói állása hamarosan semmivé válik. A trimeszter végén valakinek értékelnie kellett a munkáját, márpedig élő és dobogó szívű témavezető nélkül Alice legjobb esetben is csak annyi haladékra számíthatott, hogy nem hagyják felkopni az állát, amíg új témavezetőt nem talál magának, és nem kéri át magát az intézményébe.

Viszont sehova sem akarta átkérni magát, neki a cambridge-i diploma kellett. És nem kellett neki akármilyen másik témavezető, csakis Jacob Grimes professzor, a tanszékvezető, a Királyi Mágiai Akadémia kétszeresen megválasztott, Nobel-díjas elnöke. Kellett neki az a bizonyos aranyozott ajánlólevél, amely előtt minden ajtó kitárul. Mert ő minden kupac legtetején akarta kezdeni. Vagyis nem volt más lehetősége: a Pokolra kellett mennie, mégpedig ma.

Sokszorosan ellenőrizte a krétaábráit. A kör bezárását hagyta mindig a legvégére, miután száz százalékig megbizonyosodott róla, hogy a pentagramma kimondásos aktiválása nem végez vele. Nem árt ebben biztosra menni. A mágiában alaptétel a pontosság. Addig vizsgálgatta a rendezett fehér vonalakat, míg végül minden összefolyt a szeme előtt. Arra jutott, hogy ennél jobb már nem lehet. Az emberi elme esendő, bár a sajátja talán kevésbé, mint a legtöbb, és jelenleg csakis a sajátjára számíthatott.

Megmarkolta a krétát. Egyetlen vonás, és kész a pentagramma.

Nagy levegőt vett. Belépett a körbe.

Persze meglesz ennek is az ára. Senki sem ússza meg ép bőrrel a Poklot. De már az elején tudomásul vette, hogy meg kell fizetnie az árat, mert a nagy egész tekintetében triviálisnak tűnt. Abban azért reménykedett, hogy nem fog fájni.

– Te meg mit művelsz?

Ismerte ezt a hangot. Hátra se fordult; tudta, hogy ki áll az ajtóban.

Peter Murdoch: a kabátja kigombolva, az ingét nem tűrte be, és a táskájából összevissza kandikáltak ki a papírok, mintha menten kisodorná őket onnan a szél. Alice sohasem tudott megbékélni a ténnyel, hogy Peter, aki mindennap mintha éppen az ágyból mászott volna ki, a tanszék üdvöskéje. Tény, hogy nem meglepő: a tudományos életben mindenki tiszteli a fegyelmet és a kitartó munkát, viszont még ennél is jobban rajonganak a zsenikért, akiknek a kisujjukat sem kell mozdítaniuk. Márpedig a kócos fejű, rozoga biciklin egyensúlyozó, madárijesztő alkatú fiúról sütött, hogy az életben még soha semmiért nem kellett megfeszülnie. Egyszerűen csak sziporkázónak született – az istenek a tudás minden cseppjét belecsorgatták a fejébe, nem loccsant félre semmi.

Alice ki nem állhatta.

– Tűnj innen! – közölte vele.

Peter betrappolt az ábrájába, ami igazán nagy bunkóság volt. Az ember mindig kérje ki a másik varázsló engedélyét, mielőtt a pentagrammája belsejébe lép.

– Tudom, mire készülsz.

– Nem tudod.

– Cu alapszintű utaztató pentagrammája a Setiya-módosításokkal – vágta rá Peter, amitől Alice dobott egy hátast, hiszen a srác épp csak lepillantott az ábrákra, ráadásul az ajtóból. – Rámánudzsan főtétele a Casimir-effektusra alkalmazva, hogy a célszeméllyel létrejöjjön a látnoki kapcsolat. Nyolc vonás a nyolc körnek. – Széles vigyorba futott a képe: – Alice Law, te rossz kislány! A Pokolba akarsz menni.

– Jó, ha így rájöttél – csattant fel Alice –, akkor nyilván azt is tudod, hogy az ábra egyszemélyes.

Peter letérdelt, feltolta a szemüveget az orrán, és gyors változtatásokat eszközölt a pentagrammán a saját krétacsonkjával. Ez is micsoda bunkóság – az ember először mindig kérje tudóstársa engedélyét, ha át akarja rajzolni a művét. Csakhogy Peter Murdochra még az alapvető udvariasság szabályai sem vonatkoznak. Olyan hanyag nemtörődömséggel siklott át az életen, amit csakis a zseniknek néznek el. Alice szemtanúja volt, amikor egyszer csokiöntetet löttyintett a kollégium dékánjának talárjára a díszebéd közben, és megúszta mindösszesen egy kedélyes vállveregetéssel és öblös kacagással. Ha Peter elvétett valamit, azt mindenki bájosnak ítélte. Ezzel szemben Alice egyszer egy egész étkezés alatt a mosdóban kuporgott levegő után kapkodva szájára szorított kézzel, amiért véletlenül lesodort az asztalról egy kenyereskosarat.

– És máris kettő lesz az egyből. – Peter megmozgatta az ujjait. – Abrakadabra! Most már van hely bőven.

Alice ismét ellenőrizte a rajzait és a kutyafuttában felfirkantott képleteit, és kénytelen-kelletlen megállapította, hogy a srác hibátlan munkát végzett. Jobban örült volna, ha hibázik, amitől legalábbis leszakad egy végtagja. Annak meg még jobban örült volna, ha nem jelenti ki:

– Veled tartok.

– Egy fenét.

A cambridge-i egyetem Analitikus Mágia Tanszékén Peter Murdoch volt az utolsó, akit szíve szerint magával vitt volna az alvilágba. A tökéletes, zseniális, tenyérbemászó Petert, aki minden alkalommal első helyen végzett a tanszéken – övé volt a Legjobb Elsőéves Tanulmány, a Legjobb Másodéves Tanulmány, logikából és matematikából is elnyerte a Dékáni Érmet (az igazat megvallva, Alice nem remekelt ebben a két tárgyban soha, viszont a Cambridge előtt nem sok tapasztalatot szerzett második helyek megszerzésében sem). Peter klasszikus tudóscsaládba született tudóspalánta volt, fizikus és biológus szülők varázsló gyereke, vagyis totyogós kora óta az elefántcsonttorony íratlan szabályrendszere vette körbe. Ő rég megkapott mindent az élettől, ami szép és jó. Neki semmi szüksége nem lenne Grimes professzor ajánlólevelére, talál ő magának munkát anélkül is.

A legrosszabb az egészben, hogy mindig olyan tántoríthatatlanul kedves volt. Arcán az örök kedélyes mosolyával folyton ott termett, ha bármelyik kollégája fennakadt valamilyen kisebb bökkenőn a kutatásában; folyton érdeklődött, ki hogy töltötte a hétvégét, miközben pontosan tudta, hogy a bizonyításuk felett zokogtak két napon át, ami neki persze álmában is ment volna. Peter soha nem kárörvendett, soha nem viselkedett leereszkedően, ő egyszerűen jobb volt, és ettől mindenki csak még pocsékabbul érezte mellette magát.

Nem, ezt a problémát Alice egyedül akarta megoldani. Nem volt arra szüksége, hogy Peter Murdoch végig a nyakába lihegjen, és puszta jó szándékból belekössön a pentagrammáiba. És ha végül sikerülne épségben visszahozni Grimes professzor lelkét, akkor pláne nem óhajtana Peterrel osztozni a babérokon.

– A Pokol magányos hely – közölte a férfi –, jól fog jönni a társaság.

– Én úgy hallottam, a Pokol a másik ember.

– Nagyon vicces. Na, ne csináld! Valakinek cipelnie kell majd a sok holmit.

Alice csomagolt az útra egy vadiúj kiapadhatatlan kulacsot (elvarázsolt vizeskulacs, amiből hetekig nem fogy ki a víz) és lembaskenyeret (az egyetemi hallgatók között igen népszerű, állott, kartonszerű energiaszelet, ami pillanatok alatt elfogyasztható és órákig kitart. A lembaskenyér nem varázscucc, csak többmázsányi mogyoróból kivont fehérje és istentelenül sok cukor). Tett el zseblámpát, jódot, gyufát, kötelet, sebtapaszt és elsősegély-takarót. Egy csilivili doboz Barkles krétát és az egyetemi könyvtárban fellelhető összes létező Pokol-térkép mappába rendezett, laminált másolatát. (Naná, hogy mindegyik eltért a másiktól – Alice úgy okoskodott, hogy amikor majd odaér, felmászik valami magaslatra, és ott kiválasztja azt a térképet, amelyik a legprecízebbnek tűnik.) Volt nála bicska és két éles vadászkés. És bekészített egy Proustot is, ha esetleg esténként unatkozna. (Őszintén szólva, eddig soha nem jutott el odáig, hogy elővegye Proustot, viszont Cambridge-ben valahogy felébredt benne a vágy, bárcsak olvasta volna már, és úgy volt vele, a Pokol pont megfelelő hely lesz, hogy belefogjon.)

– Megvagyok, kösz.

– Akkor is jól fog jönni a segítség, hogy a körök között kiigazodj – erősködött Peter. – A Pokol metafizikusan nagyon trükkös hely. Anscombe állítása szerint csak az állandó térbeli reorientáció…

– Ha lehet, ne is célozgass olyasmire, hogy nem vagyok elég okos a Pokolhoz – forgatta a szemét Alice.

– Nálad van a Cleary?

– Még jó. – Soha nem feledkezne meg Cleary sablonjairól. Alice nem feledkezett meg semmiről.

– Összevetetted Orpheusz tizenkét szerzői változatát?

– Persze hogy végigmentem Orpheuszon, elég egyértelmű, hogy vele kezdi az ember, ha…

– Tudod, hogy jutsz át a Léthén?

– Ne már, Murdoch!

– Tudod, hogy szelídíted meg Kerberoszt?

A lány elbizonytalanodott. Tisztában volt ezzel a lehetséges akadállyal: Danténak Bernardo Canaccióhoz írt levelében olvasott a veszedelmes Kerberoszról, de soha semmilyen egyéb anyagban nem talált róla említést, és azt a könyvet, amelyben esetleg lehetett szó róla – Vandicktől a Dante és az igazi pokol –, nem találta a könyvtárban.

Igazság szerint az elmúlt hónapokban gyakran megesett vele, hogy épp azt a könyvet nem találta a könyvtárban, amelyre szüksége lett volna – sokszor aznap vették ki, éppen őelőtte. Például az Aeneis minden létező fordítását. A Lázárról szóló bármelyik középkori kutatást. Mintha valami kopogó szellem járta volna előtte a könyvtárat, előre kitalálva az ő gondolatait.

És akkor megvilágosodott.

– Te voltál…

– Aki ugyanezt a témát kutatja – bólintott Peter. – Túlságosan is benne járunk már a doktori munkánkban, Alice. Nincs más lehetséges témavezető, aki átlátná; senki sem elég okos. És annyi mindent meg kellene még tőle tanulnunk! Vissza kell hoznunk. És ebben az esetben két elme jobb, mint egy.

Alice-nek nevethetnékje támadt. Az a rengeteg hézag a könyvespolcokon, az a sok hiányzó darabka a rejtélyben. Mindvégig Peter volt az.

– Akkor áruld el nekem, hogy kell megszelídíteni Kerberoszt.

– Ügyes próbálkozás, Law – öklözött bele könnyedén a vállába Peter. – Ne már, te is tudod, hogy ketten mindig is jobbak voltunk.

Na ez aztán mindennek a teteje, gondolta Alice.

A srác ezt nem gondolta komolyan. Alice onnan tudta, hogy nem is volt igaz. Már jó egy éve nem, és ez csakis Peteren múlott. Erre kristálytisztán emlékezett. Akkor meg mit jön ezzel a haverkodással; hogy dobhatja be ilyen könnyedén, mintha még mindig azok a laborban vihogó elsőévesek lennének, mintha ott megállt volna az idő.

Persze Peter alapjáraton így működött. Hozzávetőlegesen mindenkivel. Csupa kedvesség és vidámság – csak amikor az ember megpróbált közeledni felé, akkor a lába alatt üresség nyílt.

Tehát Alice két rossz közül választhatott: hiányos ismeretek vagy Peter. Feltehetően elkérhette volna tőle a megfelelő könyveket – minden idegesítő tulajdonsága ellenére Peter soha nem őrizte féltékenyen a forrásait –, és kideríthette volna, amit még ki kellett. Ugyanakkor ketyegett az ösztöndíja órája, és az alagsorban oszladoztak bizonyos testrészek. Egyszerűen nem maradt már erre idő.

– Legyen – mondta ki. – Remélem, hoztál magaddal krétát.

– Két bontatlan csomag Shropley’st – vágta rá a másik boldogan.

Igen, Alice ismerte a Shropley’s-mániáját. A jellemtelenség bizonyítéka. De legalább nem kellett megosztania vele a magáét.

A lábához húzta a hátizsákját, ügyelve rá, nehogy kilógjon a szára a pentagrammából.

– Akkor már csak a varázsige van hátra. Készen állsz?

– Várj! – szakította félbe Peter. – Tudod, mi az ára, ugye?

Hogyne tudta volna. Ezért nem nagyon merészkedtek általában a tudósok a Pokolba. Nem mintha olyan nagyon nehéz lett volna odajutni. Egyszerűen csak össze kellett szedni a megfelelő bizonyításokat, és elsajátítani őket. A lényeg, hogy egy ilyen út csak rendkívül ritkán érte meg az árát.

– A hátralévő életem fele – mondta ki. A Pokolra szálláshoz az embernek át kellett szakítania a világokat elválasztó határokat, ahhoz pedig olyan szerves energiára volt szükség, amit önmagában a kréta nem hozott. – Nagyjából harminc évnek huss. Tisztában vagyok vele.

Mégse vívódott sokáig a döntéssel. Melyiket válassza: megszerzi a diplomáját, zseniális kutatásokat végez, és a dicsősége zenitjén távozik, vagy végigéli a neki jutó élettartamot, megőszül, kihullanak a fogai, lénye és szerepe lassan megfakul, míg csak emészti a megbánás? Akhilleusz vajon nem azt választotta, hogy fiatalon, csatában múljon el? Tanszéki fogadásokon nem egy professzor emeritusba futott bele, akik szerencsétlen, hebegő, magatehetetlen bútordarabokként egyáltalán nem mutatták kívánatos távlatnak az öregkort. Tisztában volt vele, hogy ez a gondolkodásmód bárkit borzasztana, aki nem a tudományos életben mozog. A maga részéről egy professzori státuszért az elsőszülöttjét is kész lett volna odaadni. Vagy bármelyik végtagját. Bármit feláldozott volna érte, feltéve, hogy az elméje megmarad; feltéve, hogy a gondolkodásban nem akadályozza semmi.

– Varázsló akarok lenni – jelentette ki. – Soha nem is akartam mást.

– Tudom – bólintott Peter. – Én is. És ezt… muszáj megtennem. Mindenképpen.

Feszült csend állt be. Alice agyán átfutott az ötlet, hogy faggatózni kezdjen, de tudta azt is, hogy a srác úgyse mondaná el neki. Ha a személyes kérdésekre került sor, Peter csak mellébeszélt. És elegánsan bevette magát békés mosolya mögé.

– Akkor ezt megbeszéltük – köszörülte most meg a torkát. – Akkor lehetne úgy, hogy én viszem a latint, te meg az ógörögöt és a kínait. – Lepillantott a jobb lábujja elé. – Mondd csak, ez itt miért is nem szanszkritul van?

– Nem fekszik a szanszkrit – fortyant fel Alice. Mennyire jellemző ez is! Pofátlanul úgy tett, mintha csak információra lenne szüksége, de közben ez a leereszkedés… – A buddhistaszútra-részeket inkább klasszikus kínaiul írtam.

– Aha – hümmögött Peter. – Hát, valószínűleg úgy is jó lesz. Ha te úgy gondolod.

Alice a szemét forgatta.

– Háromig számolok, és kezdjük.

– Háromra.

Alice visszaszámolt.

– Kezdjük.

És elkezdték a varázsigéket.

JACOB GRIMES PROFESSZOR rettenetes és tragikus halála előre látható és elkerülhető lett volna. Ráadásul – és erről a legtöbben nem értesültek – totálisan Alice tehetett róla.

Az aznapi feladat semmivel sem volt kockázatosabb vagy elrugaszkodottabb, mint azok a rutinkísérletek, amelyeket Grimes professzor évtizedek óta napi rendszerességgel folytatott a laborjában. Szakmájuk elit folyóiratában, az Arcanában épp megjelenő, halmazelmélettel foglalkozó értekezésében tárgyalt alapelméleteket vizsgált volna. Egy merő rutin, a biciklizésnél nem veszedelmesebb, feltéve, hogy az ember gondosan ellenőrzi a pentagrammáit. Alapképzésre való anyag.

Grimes professzor nem ellenőrizte a pentagrammáit. A pályafutása már réges-rég elérte azt a szintet, amikor az ilyen óvodás feladatot a diákjaira hagyja az ember. Grimes professzor a napja minden percét az elmélyült, tudományos gondolkodásnak áldozta. A hegycsúcsok és fellegek fölé tekintett, ahol az igazság lakozik, és néhanap onnan szállt alá a kinyilatkoztatásaival, ahogyan Mózes ereszkedett le a Sínai-hegyről, majd a tanítványai és segédei szorgos munkával kidolgozták a részleteket. Ő maga már nem vesződött az elméleteihez kapcsolódó számításokkal és fordításokkal. Az meg, hogy krétával a kezében térdepeljen a földön, végképp szóba sem jöhetett – nem erőltette a szemét, sem a hátát.

Az ember óvatlannak, sőt mi több, ostobának ítélheti azt a mágust, aki alulfizetett és túlhajtott diákok kezébe adja életét. Ugyanakkor egyrészt Grimes professzor diákjai a világ legjobbjai közé tartoztak, másrészt még egy negyedrangú amerikai intézmény diákjai is képesek lennének egy pentagramma legveszedelmesebb hibáit felismerni. Ráadásul ez a Cambridge volt. A sokévnyi gyakorlat ordítóan egyértelművé tette az ilyesmit egy valamirevaló tudós előtt: a külső kör folytonossági hiányai, az elhibázott betűk, az elrontott ekvivalenciák, a nyitva felejtett zárójelek. Ha csak kicsit magánál van az ember, észreveszi.

Csakhogy Alice aznap nem volt magánál.

Természetesen alulfizették és agyonhajszolták, de a posztgraduális hallgatók között ez annyira közhelyesnek számított, hogy már nem is törődtek vele. Ő azonban már három hónapja alig aludt. Annyi koffeint vett magához, hogy vibrált körülötte a világ, és remegett a kezében a kréta. Abba az ismerős állapotba került, amikor már nem érzi a teste határait a valóság terében; amikor az a fixa ideája, hogy ha tudatosan nem kapaszkodik minden porcikájába, akkor egyszerűen szétolvad a levegőben, mint kockacukor a teában. Kicsit se volt munkaképes állapotban, méghozzá már nagyon régóta. Éppenséggel Alice-nek akkor egy kiadós nyaralásra, majd talán egy hosszabb bentlakásos tartózkodásra lett volna szüksége egy félreeső tengerparti intézményben.

Viszont szóba sem jöhetett, hogy kihagyjon egy laborgyakorlatot. Grimes professzor az elmúlt tanév óta most először kérte maga mellé asszisztálni egy vizsgálatban, és bár alantas munkát kapott, illetve magától értetődően szóba sem kerülhetett a nevének társszerzői feltüntetése, Alice bármire kész volt, hogy visszakerüljön a professzor kegyeibe.

Egyébként meg alapállapotának számított a hullafáradtság. Egyszerűen elvárták, hogy az erős kávé és a lembaskenyér sajátos keverékével a diákok sikeresen teljesítsenek minden határidőt, és azután lehetett következmények nélkül belezuhanni valami korlátok nélküli, komatózus állapotba. Alice a posztgraduális képzést is nagyjából így nyomta végig, és az nem volt olyan rémes.

Csakhogy azon a délutánon mindehhez még dühös, zavarodott és sértett is volt, és a haragnak meg idegességnek ez a zavaros kombinációja olyannyira eltöltötte, hogy Grimes professzornak már a hangjára is összerezzent. A puszta testi közelségétől – ahogy az árnyékában térdelve érzékelte a mozgását – is alig kapott levegőt. Amikor kurtán összetalálkozott a tekintetük, Alice megszűnt lélegezni, és arra gondolt, hogy a legjobb volna meghalni.

Ilyen környezetben rettenetesen nehezen összpontosított.

Ennek következtében a pentagrammákat rajzolva nem zárta le a szükséges hurkokat. A pentagrammánál létfontosságú a megfelelő hurkok lezárása. A varázsigék kántálásával a krétapor élőhalott energiái felkavarodnak, és ez az energia igen robbanékony, ha nincs megfelelően egy meghatározott térbe zárva. Még a legapróbb hézagok is katasztrófához vezethetnek. Sőt, a legapróbbak valójában a legrosszabbak, mivel éppen ezekben gyülemlik fel vészesen a sok energia. Ezért a pentagramma rajzolójának mindig le kell zongoráznia az úgynevezett hangyatesztet, amely során egy ceruza hegyével végighalad a vonal egyik végétől a másikig, ellenőrizve, hogy a vonalat követő hangyák garantáltan végigérhetnek-e rajta.

Alice azonban elbliccelte a hangyatesztet.

Szóval egyáltalán nem gondoskodott róla, hogy Grimes professzor teste egészben maradjon.

Egy ilyen hiba egy egész életpályát romba dönthet. És ha Alice-nek szerepelt volna a neve a labornaplóban, vagy bárki tudott volna róla, hogy részt vett a kísérletben, akkor ezzel búcsút is mondhatott volna a karrierjének. Akkor kivizsgálták volna az esetet. Őt bizottság elé idézték volna, hogy aprólékos részletességgel kikérdezzék minden elkövetett kicsinyke hibájáról, és utána eldönthessék, gyilkosságot követett-e el, vagy csak gondatlanságból ölt embert. Bármelyik esetben elveszítette volna az ösztöndíját, kiebrudalták volna a programból, kihallgatták volna a Királyi Akadémián, és kitiltották volna a világ minden intézményéből, ahol csak mágiát oktatnak, még a kétes hírnevű, nem akkreditált tengerentúliakból is. Már ha nem csukták volna le.

Csakhogy Grimes professzor általában nem szerette feltüntetni a tanítványai nevét a kísérleteiben. Az ő kutatásaiban asszisztálni – akár a sajátjuk rovására is – a program ki nem mondott és le nem írt feltétele volt. Hivatalosan senki sem tudott róla, hogy Grimes professzoron kívül bárki más is tartózkodott volna a baleset napján a laborban. Senki sem látta, ahogy végtelen dimenziókból származó, üvöltő szelek törnek be a pentagrammába. Senki sem látta, ahogy Grimes professzor szemgolyói a gödreiken kívülre nyúlnak, aztán szőlőszemekként szétpukkannak; ahogy a belei nyálkás ugrókötélként lottyadnak szét teste körül a földön; ahogy a szája hangtalan sikolyba torzul. Senki sem látta, ahogy Grimes professzor teste a levegőben fejre fordul, és hét rettenetes kört perdül; ahogy a kívülre kerülő szervei ránganak, mielőtt szétrepíti őket a centrifugális erő, és minden vértől, csontszilánktól és belektől lesz mocskos. Senki sem látta a táblára kenődött agyát; a fogas állkapocsdarabot, amely elmerült a csészéjében, hullámköröket loccsantva a délutáni Darjeeling teájában.

És senki sem látta, ahogy Alice sietősen pucérra vetkőzik a mosdóban, alaposan ledörzsöli magát a zuhany alatt, és a laborban mindig készenlétben tartott váltásruhájában a hátsó ajtón át távozik. Senki sem látta, ahogy hajnalok hajnalán átszeli a kampuszt, mint akit üldöznek, majd a kollégiumi szobájában ismét levetkőzik, másodjára is lezuhanyozik, és felváltva okád és zokog, míg álomba nem sírja magát.

Az emberek legjobb tudomása szerint mindenki csak akkor értesült Grimes professzor haláláról, amikor reggel a takarító benyitott a laborba, és felüvöltött.

Addigra a vér és az egyéb maradványok eláztatták a pentagrammát, a kréta szétmázolódott, így aztán senki sem járhatott a végére, mi történhetett. A később Grimes professzor májaként beazonosított darab szerencsésen éppen azon a külső vonalon landolt, amelyet Alice elrontott. Mindössze azt lehetett megállapítani, hogy végzetes baleset történt, melyet korunk leghetykébb kutatója már rég kihívott maga ellen, és az ügyet lezárták.

Az egyetemi takarítószolgálatnak valahogyan sikerült egy vödörnyi földi maradványt összelapátolnia, melyet aztán egy koporsóba ürítettek. Az egyetem búcsúztatást rendezett. A tanszéken gyászhetet tartottak, melynek során minden diák kötelező érvénnyel végigült egy sor biztonsági oktatást, ahol Oxfordból összetrombitált kollégák kioktató megjegyzésekkel siettek a tudomásukra hozni, hogy ők bezzeg soha nem lettek volna olyan ostobák, hogy a felügyeletük alatt egy kutatójuk felrobbantsa magát a laborban. Grimes professzor névtábláját eltávolították az irodája ajtajáról. Posztgraduális szemináriumát egy nyomorult posztdoktori hallgatóra testálták, aki kevesebbet értett az anyagból, mint a diákjai. A városi lapokban a megemlékezések siránkoztak kicsit a hatalmas veszteségről, amely Cambridge-et, a tudományt és egészében a világot érte. Aztán véget ért a nyár, és mindenki továbblépett. Alice-t kivéve.

Befoghatta volna a száját, és tehette volna tovább a dolgát. Az egyetemtől megkapta volna az ösztöndíjat, amíg le nem diplomázik. A cambridge-i Analitikus Mágia Tanszék igen nagyra volt azzal, milyen sokan végeznek náluk – valamiképpen átrángatták volna Alice-t is a célvonalon, még ha ehhez pár évre ki is kellett volna őt helyezniük a nagy vetélytárs Oxfordba.

Ugyanakkor Grimes professzor volt Anglia, sőt talán a világ legbefolyásosabb analitikus mágusa. Szakterületének tanszékvezetői vagy az országos barátjuknak tartották őt, vagy annyira rettegtek tőle, hogy bármit megtettek neki. Grimes professzor disszertánsai mind vezető egyetemeken kaptak állandó állást – legalábbis azok, akiknek sikerült lediplomázniuk. Grimes professzor egyetlen ajánlólevele kellett csak hozzá, hogy bárki megkapja a posztot, amire pályázott.

Márpedig a tudományos életben elenyészően kevés jó állás volt. És Alice-nek egy ilyen kellett. Egyébként nem is sejtette, mit is kezdhetne az életével. Egész életében erre készült, és ha nem kaphatja meg, akkor már nem is érdemes élnie.

Így aztán Grimes professzor halálának másnapján, miután a hulláját megtalálták és minden lecsendesedett, a lehető leglogikusabb döntésnek az tűnt, hogy megkezdje kutatásait a Pokolra szállás témájában.

PETERNEK RENDKÍVÜL KELLEMES varázsigekántáló-hangja volt. Alice határozottan neheztelt rá, mert mellette ő mintha csak sipákolt volna. Pláne hogy ehhez egy ilyen vézna test társult. Kész igazságtalanságnak tartotta, hogy ilyen göthös libanyakból ennyire telt bariton áradt. Időről időre megjelent egy-egy értekezés arról, hogy a férfihang mennyivel megfelelőbb a mágiához a hangfekvés, a mélység és a hangerő okán, de persze mindig óriási felhajtás lett ebből: a női mágusok társaságai egyből vadul tiltakoztak, mire a szerkesztőségek fülüket-farkukat behúzva mentegetőztek. Sajnos azonban még senkinek sem sikerült cáfolnia ezen kijelentéseket. Alice erősen gyanította, hogy lehet bennük igazság, és jelen esetben határozottan hálás is volt ezért. Peter magabiztosságából ő maga is magabiztosságot merített, még nyugalomba is ringatta a bársonyos, megnyugtató dörmögés.

– A célpont meghatározása Jacob Grimes professzor – kántálták kórusban. – Úti cél meghatározása a Pokol, vagy az alvilág, vagy a Nyolc Kör, vagy a Könyörületes Jama király birodalma.

Végeztek. És nem történt semmi. Eltelt egy másodperc, aztán még néhány. És akkor jeges lehelet kúszott a helyiségbe, a semmiből osont közéjük és csontig átjárta őket. Alice megborzongott.

– A kezed? – nyújtotta a fiú az övét.

– Csitt már! – ütötte félre a lány.

– Bocs. – Peter keze egy hosszú pillanatra megdermedt a levegőben, és csak utána húzta el, Alice pedig csak ekkor ébredt rá, hogy igazából talán a srác szerette volna, ha belé kapaszkodhat.

De már késő volt. A krétavonalakból fehér fény csapott fel, és fényfalat emelt köréjük. A labor eltűnt. A levegőt erőteljes morajlás járta át. Alice Peter karjáért kapott – természetesen csakis az egyensúlya miatt –, de akkor a talaj megrándult a talpa alatt, és ő fenékre huppant. Egy pillanatig a bömbölő fényoszlopon kívül se nem látott, se nem hallott semmit. A mellkasába mintha belemarkolt volna valami – nem fájdalmasan, csak élesen, mintha valamiféle kísértetkéz benyúlt volna, hogy kirántsa a szívét a bordái közül. Elviselhetetlenné fokozódott a nyomás. Alice nem kapott levegőt. Összegömbölyödött, és kétségbeesetten fohászkodott magában, hogy még a pentagramma vonalain belül legyen. A robaj egyre erősödött, és a fény egyre élesebben vakított – a fehérség a szemhéján keresztül is égette Alice-t. Lelki szemei előtt apokaliptikus látomások táncoltak, véróceán hömpölygött tűznyelvek csapkodásában, bolygók zuhantak bele fekete lyukakba, és egy kurta, rémisztő pillanatra őt magát is beszippantotta a kataklizma; elfelejtette, ki ő…

Lázasan idézte fel magában a személyes hiszekegyét.

Alice Law vagyok, analitikus mágia szakos PhD-hallgató a Cambridge-en…

Lassan kihunyt a fényesség. Elhalkult a bömbölés.

Alice pislogva forgatta meg maga előtt a két kezét. Jól érezte magát. A bőrét hamuréteg borította, mintha szürkére festették volna, de egyszerűen le lehetett porolni. Megpaskolta a mellkasát. A szívét a helyén érezte. A végtagjai egyben voltak, a belei pedig változatlanul a hasüregében, ahogy kell. Ha megfizette is az árat, érezni semmit sem érzett belőle. És teljesen eltöltötte valami vad, lobogó lelkesedés. Működött, megcsinálta, megcsinálta. Kréta, por, sokórányi kutatás – és egyik világból átcsusszant a másikba. Ő hozta össze. Egy igazi csodát.

Peter köhögve felállt. Kisodort egy hamuszürke hajtincset a szeméből.

– Szóval ez itt a Pokol.

Alice ámulva nézett körül. Ameddig ellátott, szürke mezők, végtelen síkság terült el a sötétvörös égbolt alatt. A nap – a saját napjuk? annak árnya, ikertestvére? – alacsonyan, nehézkesen csüngött felettük, a fénye őrjítően tompa. Alice mély lélegzetet vett. Hozott magával szájmaszkot, ha esetleg bűzölögne a levegő. Vergilius Aeneisében a görögök aornosznak, „madártalan helynek” nevezik a Poklot, mert a bűzhödt légben semmi sem képes repülni. Csakhogy a levegő csupán poros volt kissé, a hőmérséklet pedig éppen csak csípős. Alice elkínzott sikolyokra számított, kénkőszagra, de ezek szerint az amerikai teológusok átestek kissé a ló túloldalára. Meteorológiai szempontból a Pokol semmivel sem tűnt keményebbnek egy átlagos angol tavasznál.

A nő a vállára vetette a hátizsákját. A távolban halványan valami sötét tömb magasodott, feltételezése szerint azok ott már az Aszfodéloszmezők lehettek.

– Jól vagy? – érdeklődött Peter.

– Soha jobban – lépett ki Alice a pentagrammából. – Indulhatunk?

A mágiáról

A tudományok legrejtélyesebbje és legszeszélyesebbje a mágia. Csodálják hatalmát, megvetik haszontalanságát, röviden: ez a világról mondott hazugságok művészete.

Az ősi civilizációk varázslói leleményes véletlenek során rájöttek, a tizennyolcadik század óta pedig az angol filozófus-mágusok az európai-amerikai kánon alapvetéseként megerősítették, hogy a világ természeti törvényei adottak ugyan, ám törékenyek. Némi leleményességgel könnyűszerrel át lehet őket értelmezni. Röpke időszakokra akár meg is lehet őket zavarni, vagy fel is lehet őket függeszteni, amennyiben az ember a valótlanságok megfelelő hálóját szövi. Pompásan beválik mindenféle nyelvészeti trükk és logikai útvesztő. Csak találni kell egy adag állítást, amelynek fényében, még ha a másodperc töredékéig is, de másnak tűnik fel a világ, mint amilyen valójában. Ehhez már nem is kell egyéb, mint egy kis kréta, illetve az a kevés mágikus, élőhalott energia, ami az évmilliárdokkal ezelőtt elenyészett tengeri lények porrá mállott héjában őrződött meg.

Tény, hogy a mágia nagy utat járt be, például az uffingtoni mészkőábrák által sugalmazott, primitív szertartások kora óta, és számtalan látványos leágazása jött létre, amelyekben a krétának már nem sok szerep jut, viszont a rejtélyes tárgyaknak, az igéző muzsikának és a képi megtévesztésnek annál több. Az ember most már kutathatja a mágia archeológiáját, történelmét, zenéjét és a többi. Odaát Amerikában a képi megtévesztésé és a látványos színpadi jelenlété a főszerep. Európában ezzel szemben az úgynevezett posztmodern és posztstrukturalista mágia irányába indultak el, ahol főképpen olyan varázsigék röpködnek, amelyek kitalálójuk szándékaival szöges ellentétben hatnak, vagy éppen teljességgel eredménytelenek, viszont az általános vélekedés szerint igen elmélyültek. Ami valamit is ér, azt a mágiát a jó öreg Cambridge-en űzik, és itt a hagyományokhoz híven kitartanak a művészet alapvetéseinél. Az analitikus mágiánál. A krétánál, a felületnél, a paradoxonnál.

És el is jutottunk a létfontosságú összetevőhöz: a paradoxonhoz. Maga a szó két görög elemből épül fel: a para előtag jelentése „valami ellenében”, a doxa pedig annyit tesz, hogy „hiedelem, nézet”. A mágia ezen munkálkodik: a hiedelemnek szegül ellen, zavarba hozza, vagy legalábbis kibillenti azt. A mágia módszere a zavar és kétség elhintése. A mágia a fizikával csúfolkodik, és megríkatja.

Vegyük például a szóritész-paradoxont. Képzeljünk el egy kupac homokot. Nem bonyolult. Ha egy homokszemcsét elveszünk belőle, az nem változtat a kupacon. Ha kettőt veszünk el, az sem. Órákig csipkedhetjük finom csipesszel a homokszemcséket, a kupac akkor is változatlan maradna. De ha ezer szemcsét elveszünk belőle? Egymilliót? Pontosan hány szemcsét kell ahhoz elvennünk a kupacunkból, hogy megszűnjék kupac lenni? Ha az ember törökülésben odatelepszik a kupaca mellé, és egyik szemcsét a másik után leemeli róla, vajon mikor szünteti meg a homok kupacságát? Senki se lenne képes meghatározni ezt a pillanatot. De ha ilyen észrevehetetlenül apró a különbség a kupac és a kupac-mínusz-egy között, akkor miképp lehetséges, hogy a kupacot nem-kupaccá lehet változtatni?

Na ugye! Mindenki pontosan tudja, mi a kupac. Az ember egyből felismeri, ha lát egyet. Olyan ez, mint a pornó. És azzal is mindenki tisztában van, hogy ha a kupacból lapátszám lapátoljuk el a homokot, akkor eljön az a pillanat, amikor már senki se nevezné kupacnak.

Viszont abban a pillanatban, amikor a paradoxonnal így szemtől szembe kerülünk, összezavarodunk. Első ránézésre igaznak hisszük, elfogadjuk, hogy lehetetlenség a kupacot nem-kupaccá változtatni. Sőt, mostanra valószínűleg annyira ráuntál a kupac szóra, hogy már semmit sem jelent.

Zavar és kétkedés. És ekkor pislant egyet a világ. És a kupac nem fogy el.

Na, ez a pislantás csavarta el Alice fejét. A főiskolán az első évben felvette a Bevezetés a logikába kurzust. A második héten egy mágiabemutatóban volt részük. Egy posztdoktori vendég oktató tartott előadást, melynek keretében krétával körberajzolt egy kisebb kupac homokot az asztalon. „Figyeljenek”, mondta, majd benyúlt a körbe, és félretolt egy maréknyit a homokból. Egyre csak kanalazta ki a kezével a homokot, majd felszólította őket, hogy álljanak sorba, és egyesével próbálják meg a kezükkel eltávolítani a kupacot. De hiába, nem sikerült nekik. Ahogy a kezük elhaladt a kréta vonala felett, a kupac körül elhomályosult a levegő, és a homok mennyisége nem csökkent.

Alice csak nézte, ahogy kipereg ujjai közül a homok, és a mellkasában megmoccant valami.

Elállt a lélegzete. Ez bizony csoda volt. Pont ahogy Jézus öt vekni kenyérből és két halból kifogyhatatlan lakomát csapott. A szakok, amelyek között hezitált – matematika, fizika, orvostudomány, történelem –, abban a minutumban kiestek a lehetőségek közül, hiszen olyan érdektelennek tűntek ezután. Minek megkövesedett igazságokat tanulni, amikor az igazság épp most sétált ki balra el? Rögtön megérezte. És azóta is érzi minden alkalommal. Azt a gyomrot összerántó ámulatot, azt a gyermeki káprázatot a cirkuszban, amikor a nyuszi a szeme láttára tűnik el a kalapból. És a tanulással töltött évek során sosem hunyt ki benne ez az érzés. Hogy az ember már azt hiszi, így vagy úgy halad a világ, és akkor egyszer csak tessék, minden felborul. Az egy hirtelen nulla. Az egy hirtelen kettő. Egy szempillantás csupán, és ami tény, már nem is az többé. És ha egyszer képlékennyé válik körülötted a világ, vajon még hányszor tudnád elérni, hogy úgy táncoljon, ahogy te fütyülsz?

Mindenki más hihetetlenül megkövesedett világban él, szó nélkül elfogadva a szabályokat. Ők csakis arra törekszenek, hogy a saját korlátaikat meghatározzák, egyébként mintha kőben mozognának. Ehhez képest a mágusok a levegőben élnek, gondolatok képlékeny lépcsőjén hajladoznak, márpedig ez a vég nélküli kábulat forrása – a tudat, hogy ha unni kezdenék a világot, elég csettinteniük, és újra szabadesésben lehetnek.

Ehhez mindössze csak egy hazugságot kellett kimondani – és az ellene szóló minden bizonyíték dacára hinni abban, hogy a szabályokat igenis fel lehet függeszteni. Puszta akaraterővel hinni, hogy minden más tévedés, a benned megfogalmazott meggyőződés az igaz. Másmilyennek kellett látnod a világot, mint amilyen volt.

Mostanra, hogy Alice messzire jutott a tanulmányaiban, igazi profi lett ebben. Ahogy minden képzett mágus. Ebben a tudományban a siker az önbecsapás magas fokú elsajátításán múlott. Alice képes volt az oldalára állítani a világát, és hiedelembástyákat emelni a semmiből. Hitte, hogy a véges mennyiségek kifogyhatatlanok, hogy az idő képes visszakanyarodni önmagába, és hogy bármilyen sérülést helyre lehet hozni. Hitte, hogy a tudományos életben a meritokrácia uralkodik, tehát a kemény munka meghozza a gyümölcsét. Hitte, hogy a tanszéki kicsinyességek azokat nem érik el, akik meghúzzák magukat és nem panaszkodnak. Hitte, hogy amikor egy professzor gorombáskodik, megaláz és kihasznál, azt csakis azért teszi, mert a javadat akarja. És abban is hitt minden ellentétes jel dacára, hogy jól van, nincs szüksége segítségre, és elég, ha uralkodik magán és nem lankad.

Tiszta erejéből hitt mindebben, ugyanazzal az áhítattal, amely ahhoz kellett, hogy egy homokkupac sose fogyjon el. Nem maradt más választása. Az eljövendők érdekében létfontosságú gyakorlat volt ez.

MÁSODIK FEJEZET

APOKOL KINYÚJTÓZOTT ELŐTTÜK. Alice és Peter egymás mellett ballagott, lépteik után szinte nyom sem maradt a selymesen finom homokban. Sőt, mintha a homok szándékosan eltüntette volna azt: ahogy Alice hátrasandított a válla felett, halványan látta a nyomaik körvonalát, de ahogy három lépésre rá ismét hátranézett, már semmi. Úgy tűnt, a Pokol ellenáll minden változásnak. Bármerre nézett is, semmi jellegzetességet nem tudott felfedezni a tájban – sehol egy domb, homokpart, fenyegető felleg. Koncentrált, hogy ne érezze ettől rosszul magát. Azt olvasta, hogy a Pokol állhatatlan, folyamatosan változó létsík. A jellegzetességei nem adottságok, csak feltevések. Alice egészen pontosan nem tudta volna megmondani, hogy ez mit jelent, a tudományos hagyományoknak megfelelően azonban úgy értelmezte, hogy a Pokol úgy mutatkozik meg mindenki előtt, ahogyan neki tetszik.

Ezúttal a Pokolnak úgy tetszett, hogy végtelenül hömpölygő homokdűnékben mutassa meg magát.

Alice-nek hiányzott a napsütés. Mostanra megszokta a szeme a félhomályt, bár kissé sajgott a hunyorgástól. Megdörzsölte a halántékát, és remélte, hogy idővel megszokja ezt az örök szürkületet.

Nagyjából húsz perccel később áthaladtak egy híd alatt. Eleinte inkább csak hallották, mintsem látták a fejük fölött a beszédzajt, a szinte ismerős hangokat. Ahogy Alice felnézett, az égen Cambridge tükörképét pillantotta meg, a feje tetejére fordult és borzongatóan áttetsző egyetemi várost, mintha valami zavarná az adást. Látta a Jesus Greent, a Sidney Streetet meg a kis utcák kanyargós labirintusát a St. John és a Trinity között. Látta, ahogy a posztgraduális hallgatók a biciklijükkel kanyarognak a kocsik között. Kisebb, sötét bolyokat látott az épületek között helyet változtatni. A cuki kis alapképzésre járókat a még új, ropogós, a bokájuk körül lengő fekete talárjukban.

Tehát ez itt a Kilátócsarnok. Olvasott erről Penhaligon Bevezetés az unitárius Pokolba című könyvében, és később igazolta az olvasottakat a legtöbb ősi kínai forrással is. Itt a híd, amelyen minden lélek áthalad, mielőtt végérvényesen elnyelné a Pokol. Ez itt az élők és a holtak világának határmezsgyéje, ahol a két oldal éppen csak megpillanthatja egymást.

Átfutott egy gondolat Alice agyán. Hunyorgott. Igen, ha nagyon összpontosított arrafelé, gondolatban ráfókuszálhatott a Cambridge-tükörképben a posztgraduálisok Hetes Laborjára, ahol a hátrahagyott pentagrammájukat elkente és néhol megfosztotta a lényegétől a világokat elválasztó határvonal felől süvöltő szél. Látta két kollégájukat – Belindát és Michelét – az ajtóban, ahogy tisztelettel kukucskálnak be és néznek körül, majd szépen lassan megértik, hogy mi történhetett.

Alice nem próbálta leplezni a nyomaikat. Ellenkezőleg: az irodájában hagyott egy levelet, melyben közli, hogy a Pokolba ment Grimes professzor lelkéért, és senki se merje követni őt, mert ez rettentően veszélyes, ha pedig két héten belül nem térne vissza, akkor a sarokirodáját adják egy elsőévesnek. Nem zárta be a laborajtót sem. Azt akarta, hogy mindenki tudja, hová lett, már csak azért is, hogy amikor diadalmasan visszatér Grimes professzorral, senkinek se legyenek kétségei az érdemei felől.

Belinda és Michele közben letérdelt a pentagramma külső peremén, és próbálta kiolvasni a felirataikat. Alice nagyon szerette volna hallani, mit mondanak. Belinda egyre csak a szája elé kapkodta a kezét, Michele pedig vagy nagyon zaklatott, vagy egyszerűen csak nagyon olasz kézmozdulatokkal reagált. Esetében ezt Alice soha nem tudta eldönteni. Belinda most ledermedt – épp a célpontot Pokolként megjelölő felirat fölé hajolt –, és a nyakát nyújtogatva olvasott.

Alice az egyik kezével felnyúlt olyan magasra, amennyire csak bírt. Egészen közel volt a híd, alacsonyan, amit épp csak meg is érinthetett, ha lábujjhegyre emelkedett. Vajon át tudna nyúlni rajta? Ki akarta próbálni.

– Hu!

Belinda megborzongott, és a nyakához kapott. Alice felvidult. Vajon milyen szellemeskedő csínytevésekre lenne innen képes? Örökre kísérthetné a Cambridge folyosóit?

A tudósok egyetértettek abban, hogy a feljegyzett kísértetjárások leginkább a Kilátócsarnokból sikerülhettek. A holtak kizárólag innen hallathatták odaát a hangjukat, innen lehettek képesek az élőkre hatást gyakorolni. Ez azonban kétélű kísértés volt. A szellemek azért nem tudtak elszakadni a Kilátócsarnoktól, mert túlságosan is a rabjai maradtak az életük helyszíneinek; mert őket az élők rítusai tartották fogva és igézték meg. Tudni akarták, hogyan alakul a többiek élete. Látni akarták, vajon emlékeznek-e még rájuk. A sok kísértetmese mind tévedett: a kísértetek rendkívül ritkán akarnak rosszat. A holtak is csak arra vágynak, hogy ne maradjanak ki semmiből.

Belinda Michele karjaiba hanyatlott. Alice felhorkant. Milyen törékeny rózsaszál ez a csaj, mint akinek mindig minden túl sok. Michele átkarolta, és a fülébe duruzsolt. Alice úgy gondolta, olyasmit mondhat neki, hogy minden rendben van, nem haltak meg, nem is fognak meghalni. Belinda meg egyre csak rázta a fejét. Mint aki azt hajtogatja, hogy nem, nem, meghaltak, végük.

– Megbántad? – állt meg mellette Peter fel-felsandítva. Ő nem Belindát és Michelét figyelte, hanem a sétányon tolongó vidám elsőéveseket. Mit sem tudva, izgatottan várták az évkezdést; vagy talán már véget is értek a délelőtti órák, és most az egyetemi kocsmába tartanak egy korsóra? – Vissza akarsz menni?

– Több komolyságot, Murdoch.

A Pokolból nem lehetett csak úgy visszatérni. Ezt már akkor pontosan tudták, amikor elindultak. Lejutni nem nagy ügy. A távozás a kemény dió. Mert ha az ember egyszerűen csak visszaszökellhetne a pentagrammájába, elmondhatná visszafelé a varázsigéket, és már ott is volna megint, ahol elkezdte… na, akkor az élők folyton meglátogathatnák a halottaikat. Nem, aki el akarta hagyni a Poklot, annak Jama királytól kellett engedélyt kérnie – vagyis Thanatosztól, Anubisztól, Hadésztől, a Soknevű Sötétségtől, az Alvilág Urától.

Gyakran megadta az engedélyt. Jama király nem szenvedhette az élőket a birodalmában, mert megzavarták a holtakat, kibillentették az egyensúlyt. Boldogan rugdosta vissza őket oda, ahonnan jöttek. Legalábbis a legtöbb történet erről tanúskodott. Így vagy úgy, de Orpheusz visszatért. Dante minden gond nélkül megjárta a helyet. A számtalan beszámoló egyikében sem a Pokolban lelte végzetét az odajutott utazó. Az élők világában érte őket utol a tragikus vég.

Bárhogyan is, az életproblematikát majd megoldják, miután átkelnek a hídon. Pillanatnyilag sokkal nagyobb gondot jelentett eldönteni, hogy milyen mélyen hatoljanak be.

EGY ÓRÁVAL KÉSŐBB emelkedni kezdett a táj. Megmásztak valamit, amiről először nem lehetett pontosan tudni, micsoda. Alice-nek összeszorult a tüdeje, de igyekezett nem lihegni. Peter teljesen zavartalanul szökdelt mellette, és a nő szégyellte volna beismerni, hogy fáradt.

Aztán a szemük elé tárult minden: alattuk laposan terült el egy völgy, benne egymást érték az Árnyak, néhol csoportosan, másutt magányosan bolyongva a mezőkön. Halott lelkek voltak, áttetsző, szürke lények, az élő testek puszta visszhangjai. Némelyikük körbe-körbejárt, mások ugyanazon a vonalon fel-alá. Akadtak olyanok, amelyek inkább csak szédelegtek. Innen fentről mintha kába, nehézkes hangyák lettek volna, akik céltalanul nyüzsögnek. Vég nélkül izegtek-mozogtak. Hívták ezt a részt a Pokol tornácának. Vagy Aszfodéloszmezőknek.

A mezők nem tartoztak a Pokol köreihez; ez egy átmeneti tér. A nemrégiben elhunytak összezavarodott, talajt vesztett lelkei bolyongtak itt. Végtelen tér és idő állt a rendelkezésükre, hogy összeszedjék magukat, és végül továbbinduljanak. Talamo monográfiája várakozó területként írja le az Aszfodéloszmezőket. Nem sokban különbözött Cambridge vasútállomásának egyik várótermétől, habár itt nem kapni kávét, és még senki sem biztos benne, hogy fel akar-e szállni valamelyik vonatra.

Alice-nek jó oka volt azt gondolni, hogy Grimes professzor lelkét itt találja. Általában nem nagyon igyekeztek innen tovább a holtak. Időre volt szükségük, hogy megemésszék az emlékeiket, fájdalmaikat, vágyaikat. Sokan azért időztek el, hátha a szeretteik csatlakoznak hozzájuk, és majd együtt indulhatnak tovább reinkarnálódni. Akadtak, akik nem hittek a reinkarnációban. Mások örökre a mezőkön táboroztak le, abbéli meggyőződésükben, hogy eljön a nagy feltámadás, és a legjobb, ha mozdulatlanságba süppedve kivárják az idők végezetét. Voltak, akiket a rettegés tartott vissza attól, ami beljebb várt rájuk a Pokolban, hiszen jobb az örökkévalóságig tartó unalom, mint a jól megérdemelt büntetés.

Alice véleménye szerint Grimes professzornak jócskán lett volna miért vezekelnie. Ő a helyében ki nem moccant volna innen.

De hogy a francba találják meg ekkora tömegben? Amerre a szem ellátott csakis a mezők hullámoztak, és Alice egyetlen lelket sem tartott ismerősnek. Még miután leereszkedtek a völgybe, a tömegbe, az Árnyak közelről is olyan elmosódottak és bizonytalanok voltak, mintha távolról néznék őket. A lány minden egyes lelket alaposan szemügyre vett, ahogy elhaladtak mellettük, de csak elmázolt körvonalakat látott, leginkább arctalan, egyformán zord maszkokat. Csakhogy egyikhez se jutott olyan közel, hogy jobban megnézhesse. A holtak szétrebbentek, ha túl közel merészkedtek hozzájuk, ahogy a szúnyogok rebbennek fel a mozduló kézről.

– Mi is a horgonyod? – kérdezte egy idő után Peter.

A pokoljárás egyik legnehézkesebb megoldandó problémája, hogy hova menjen az ember, és hol keresse a lelket, akit meg szeretne menteni. Az idők kezdete óta igen sok lélek hunyt el, és a Pokol sajnos rendkívül tágas hely. Erre a Varázshorgony kínált megoldást: egy hurok a pentagrammán, ahol egy kézzelfogható zálogot vagy tárgyat helyeznek el, amely az alvilág téridejébe rögzíti az utazót. Csakhogy Alice horgonya valami meghatározatlan térbe vetette őket idelenn.

– Az asztaláról vettem el egy zálogot – pillantott körbe Alice kétségbeesetten. – Azt az emléktáblát, amelyet tavaly kapott Párizsban. A legtöbb díját kidobta, de ezt kifelé fordítva rakta az asztalára, ezért gondoltam, hogy fontos neki.

– Tudom, melyik az. Fából készült, egyszerű, igaz? Nincs rajta aranyozott felirat.

– Nincs, csak faragás.

Peter bólintott, egy pillanatra elgondolkodott, majd megkérdezte:

– Lehet egy javaslatom?

– Hogyne.

– De nem akarok ám túlságosan kritikus lenni – mondta olyan udvariasan, hogy Alice legszívesebben bemosott volna neki egyet.

Régebben soha nem válogatta meg vele a szavait. Folyton azt ordította, hogy „Alice, te hibbant tyúk, kihagytál egy vonalat, elbasztad az egészet!”. És ő is ordított vele: rámutatott, hogy az ő vonala maradt ki, ő hagyta ki, és iszonyatosan összevitatkoztak, aztán meg röhögtek, és megoldották. Régebben tudtak veszekedni, és az a fajta veszekedés remek szórakozás volt. Régebben tudtak őszintén beszélni egymással. De az már nagyon régen volt.

– Eltévedtünk a Pokolban – jelentette ki Alice. – Azt javasolsz, amit csak akarsz.

– Makedóniosz Apokrifájában az áll, hogy az élők világából érkező dolgok a Pokolban általában elveszítik irányjelző erejüket – kezdte Peter. – Bocs, előtted kölcsönöztem ki, nem tudhattad. A lényeg, hogy a hosszasan velünk lévő tárgyakhoz fűződő érzelmeink sekélyesek ahhoz képest, hogy mi mindent megjártak. Ez kifejezetten igaz az olyan holmikra, mint egy emléktábla, ami igazából egy lecsiszolt fadarab. Az esztergálás alatt ugyanúgy fadarab marad. Létezése időtartamának tükrében eltörpül az a röpke időszak, amelyet velünk töltött.

Teljességgel logikusnak tűnt a magyarázat Alice számára is.

– Erre gondolhattam volna.

– Tehát megeshet, hogy a fadarabod a valaha élt bármelyik asztalos közelébe irányított bennünket.

– Értem.

– Vagy egy nagy természetjáróhoz.

– Lehetséges.

– Vagy valakihez, aki rajongott a fákért.

– Mire akarsz kilyukadni, Murdoch?

– Hogy valójában ez egy nagyon izgalmas kérdés. Az, ahogy a Pokol a térben működik. Tegyük fel, hogy Makedóniosz helyesen látta, és a pokolbéli táj az élők világának tükörképeként manifesztálódik. Ez esetben mi történik, amikor a két világ átfedésbe kerül? Amikor a különböző időkből és terekből érkező lelkek összetalálkoznak? Ők milyen Poklot tapasztalnak meg vajon? Vajon…

Alice a szavába vágott, mert Murdoch a szokásos formáját hozta: ha hagyja neki az ember, akkor addig kalandoznak a gondolatai, míg az eredeti problémáról teljesen megfeledkezik. Petert a probléma maga mindig is jobban izgatta, mint a rá adható válasz. Ez kitűnő tudóssá tette, de kimerítő volt együtt dolgozni vele.

– És Makedóniosznak van megoldási javaslata?

– Hm? Ja, igen! Szerinte magunkhoz kell csábítani a holtakat. – A földre hajította a hátizsákját, és letérdelt mellé. – Azt mondja, áldozatot kell bemutatni.

Három dolgot vett elő a zsákjából: egy doboz cigit, egy szelet lembast és egy apró minibáros üvegcsényi, borostyánszín portóit.

– Ételt – folytatta. – Az az időben erősen gyökerezik. Méghozzá el kell találni a megfelelő évtizedet. A tárgyak története általában nagyon hosszú, de az étel, a bele kerülő sajátos összetevők sajátos aránya és származása időben mind igen specifikus.

A cigarettákból kis máglyát rendezett össze, a tetejére morzsolta a lembast, majd arra löttyintette a portóit. Aztán meggyújtott egy gyufát, és lángra lobbantotta az egész kupacot.

Zavarba ejtően csábítóan hatott Alice-re az illat. A tanszéki társalgót juttatta az eszébe, a sok széthagyott lembascsomagolással, a mosatlan bögrékkel, a portóifoltos kanapékkal, a teli szemetes tetején dekkoló nedves kávéfilterekkel. Mintha otthon lett volna.

A tűz felett vaskos feketén kezdett gomolyogni a füst, és lassan szétterjedt a szürkeségben. A mezők elmosódtak, majd lassan tisztulni kezdett körülöttük a táj: az Árnyak csoportosan tűntek el, míg végül maguk maradtak.

És akkor a látóhatáron egyetlen folt jelent meg, amely közeledve nőttön-nőtt.

– Ez tévedés lesz – jegyezte meg Peter.

Nem Grimes professzor volt az. Hanem a tanszék macskája.

A Cambridge-en majdnem minden tanszéknek van macskája, pontosabban a macskáknak vannak tanszékeik. Hiszen a macskák szabad állatok, nem valamelyik professzornál laknak, sőt egy diákkal vagy tanszéki alkalmazottal sem állnak különösebben jó viszonyban. Az azonban köztudott, hogy egyszer minden tanszéken eljön a nap, amikor egy macska felbukkan a semmiből, éhesen miákol, és persze mindenki készségesen etetni kezdi, így aztán a macska ott ragad, és döbbenetesen elkényeztetik, míg végül a történelem átszerkeszti önmagát, és kiderül, hogy a macska mindig is az intézmény része volt.

Az Analitikus Mágia Tanszék macskája, Arkhimédész, fényes, zöld szemű, sötétszürke jószág volt, pazar porseprő farokkal, és Alice legjobb tudomása szerint nagyon is élt és virult. A saját szemével látta még reggel a tanszék épülete előtt, ahogy idiótán kapkodott pillangók után.

Alice letérdelt. Arkhimédész nem volt túlzottan oda a simogatásért, viszont határozottan kedvelte, ha a szemébe néznek, amikor hozzá szólnak. A tisztelethez lehetett köze.

– Te meg mit keresel itt?

Arkhimédész pislogott, a farka a lábai között tekergett. Körbejárta a tüzet, és megszimatolta. Ha zavarta is, hogy épp a Pokolban tartózkodik, nem mutatta.

– A macskák képesek átjárni a határokon – jegyezte meg Alice halkan. – Olvastam erről. Ismerik a köröket, látják a holtakat.

– Akkor tudnál nekünk segíteni? – lépett közelebb a macskához Peter. – Elhoznád nekünk Grimes professzort?

Egy pillanatig mintha Arkhimédész fontolóra vette volna a kérést. Pillantása olyan hosszan pihent a tábortüzükön, hogy Alice lelkében feléledt a remény – olyan bölcsnek látszott, olyan beszédes volt a tekintete. Áthatoltam időóceánokon, üzente az a szempár. Láttam a rejtett világokat. De aztán csak megvetően elnyávogta magát, és visszaszaladt a homokbuckák felé.

– Haszontalan jószág.

– Nézd! – mutatta Peter.

Pont ott, amerre az előbb Arkhimédész elillant, most négy alak bukkant fel. Esetlen, bizonytalan figurák. Egyikük sem lehetett a magas, tekintélyt parancsolón elegáns Grimes professzor. Közeledtek, és az alacsonyan izzó nap kevéske fénye végre befogta a vonásaikat. Ártatlan teremtések, még gyermekek. Bőrükön fekete tinta gyanánt fekete foltok sötétlettek.

– Peter… – Alice-nek elszorult a szíve. – Az nem lehet…

– Jaj, istenem! Azt hittem, hogy mostanra már rég továbbálltak innen.

– Hát, úgy tűnik, mégsem – szögezte le Alice, és felkészült a találkozásra Grimes professzor első áldozataival.

HARMINC ÉVVEL EZELŐTT a cambridge-i egyetemen nagyon félresikerült egy bűbáj, és meghalt négy alapképzéses diák. Az éppen ügyeletes posztdokot kirúgták, megfosztották minden végzettségétől, és szégyenszemre száműzték haza, Bristolba. Minden érintett fél az akkor még ifjú Jacob Grimes professzor diákja volt.

Az egyetem hivatalosan az épületben pusztító tűzzel magyarázta a haláleseteket – ami gyakorlatilag igaz is volt, mert a robbanásban valóban leégett a teljes bal épületszárny –, és hazapostázta a hamvakat a gyászoló szülőknek egy levélke kíséretében, amelyben kifejtették, hogy a Cambridge a legkevésbé sem felelős a balesetért, és nagyon rossz ötlet lenne, ha megpróbálnák bíróság elé citálni őket. A nyomozás során kapóra jött, amikor kiderült, hogy a gázvezetékek kivitelezése kívánnivalót hagyott maga után, így hát az intézmény könnyűszerrel átháríthatta a felelősséget a kivitelezőre és a hibás építészeti előírásokra, ezzel elterelve a figyelmet arról, vajon miféle mágikus kísérlet során robbanhat fel egy fél épület. Így tehát a tanszéket soha senki sem hibáztatta a történtekért. Bizarr baleset maradt az ügy, semmi több.

Azt a kérdést pedig soha nem tette fel senki, Grimes professzor hogy hagyhatta elharapódzni a tüzet a laborjában. Még csak fel sem merült, hogy a diákok szellemi előmeneteléért és testi épségéért elvileg felelős professzor miért nem tartotta szemmel a kísérletet, miért zárkózott be ehelyett harmadik emeleti irodájába a félelmetes BELÉPNI TILOS táblával díszített ajtaja mögé. (Annyira büszke volt arra a táblára! Valamikor egy végzős gárda adta neki nagy röhögve búcsúzóul, ő pedig teljesen komolyan fogadta az ajándékot.) Soha senki nem hozta szóba, hogy Grimes professzor a kutatása mellett esetleg a tanári kötelességeire is szentelhetett volna némi figyelmet. Elvégre nem ő volt a tanszéken az egyetlen nemtörődöm tanár – a tanszéken mindenki szerette lazábban venni a tanítási kötelezettségeket. Végül is miért pazarolná az idejét bárki is az alapképzésre járók babusgatására, ha egyszer gyakorlatilag bármi mással is foglalkozhatna abban az időben?

Vagyis az eset semmiféle hatást nem gyakorolt Grimes professzor karrierjére. Nem lehetett bizonyítani, hogy ő felelt érte. A tüzet sehogy sem lehetett összefüggésbe hozni az ő tetteivel. Hiszen ott se volt akkor. A mágiában egyébként is mindennaposak a balesetek. Rögtön két héttel később egy ókori asszír hárfa a Harvard fél mágiatanszékét bénult álomba bűvölte. Ez egyből elhomályosította a cambridge-i tűzesetről szóló pletykákat a konferenciák büféiben. (Nem találtak hatásos ellenbűbájt, így végül hatalmas adag amfetaminnal értek el javulást, amelyből meglepő módon épp elegendő volt kéznél nem is kevés posztgraduális diáknál.) Általánosan elfogadott megállapítás, hogy a mágia kockázatos, pláne az a vizionárius, kereteket feszegető ága, amelyről Grimes professzort ismerték. A lényeg a lényeg: a diákok hibáztak, és meghaltak. Ez épp elég nagy büntetésnek minősült.

AHOGY AZ ÁRNYAK közelebb értek, Alice borzadva látta, hogy a testükön minden olyan maradt, amilyen a halál pillanatában lehetett. Az egyikük szinte teljesen sértetlennek tűnt, leszámítva a néhány karcolást az arcán és a karjain. Az igazságügyi vizsgálat szerint az egyik lány füstmérgezésben veszett oda, a lángok nem érték el. Sikerült bekúsznia egy sarokba egy tűzvédelmi ponyva alá, a tűzoltók szerint ezért is találtak rá csak bő egy órával a lángok eloltása után. Sokáig életben lehetett még – pontosan senki sem tudta, meddig, de inkább nem is firtatta senki. A szülei nyílt koporsós szertartáson búcsúztak tőle Elyben, és meghívták az egész tanszéket. Mindez jóval azelőtt történt, hogy Alice odakerült volna, mégis biztosra vette, hogy Grimes professzor nem utazott oda a búcsúztatóra.

A másik három a felismerhetetlenségig összeégett. Alice-nek forgott a gyomra a látványuktól. Egy dolog elméletekben olvasni a holtakról, és nagyon más szembekerülni velük. Elszenesedett végtagok; végső grimaszba torzult arcok; állkapcsokról lemállott hús; halálgörcsbe dermedt, vigyorgó koponyafogsorok. Csak a szemek villogtak egyformán rémülten. Azok a kérlelő, panaszos, kíváncsi szemek. Vajon ebben a formában töltik az egész örökkévalóságot? Vagy csak most öltötték magukra? Az Árnyakról szóló irodalom bizonytalan volt, és egyébként is csekély. Egyes tudósok azt vallották, hogy az Árnyak akaratuk ellenére maradtak meg a halál pillanatában felvett, utolsó alakjukban. Mások szerint szabadon választották meg az alakot, amelyben manifesztálódtak. Alice mindenesetre udvariatlanságnak érezte volna erről faggatni őket.

– Helló – kezdte óvatosan –, Cambridge-ből jövünk.

Az Árnyak közelebb húzódtak. Egészen izgatottnak látszottak. A három megégett arcvonásait nem lehetett értelmezni – állandóan vigyorogtak –, de a negyedik lány örömmel és nyíltan közelített feléjük.

– Egy lelket keresünk, aki nemrég távozott az élők sorából – vette át a szót Peter. – Jacob Grimes professzort.

Az épen megmaradt lány felsikkantott, a többi Árny pedig átvette a hangot, mint a visszhang a sziklás meredélyek között.

– Grimes professzort?

– Grimes professzor itt van?

– Grimes!

Beszélni tehát tudtak. A hangjuk egymást visszhangozta; ugyanazt az állítást ismételgették más és más hangsúllyal. Nehéz lett volna megmondani, az Árnyak kommunikációja csak ennyire terjed-e ki, vagy hogy ezek négyen nőttek már annyira össze az örökkévalóság távlatában, hogy az egyéniségük is egybefolyt, és már külön-külön nem is voltak képesek értelmezni önmagukat. Most mindenesetre egymás között kezdtek izgatottan fecsegni, érthetetlen, lázas füttyögés és karattyolás kíséretében. Alice csak annyit hallott ki belőle, hogy „Grimes”, „Az kizárt” és „Isten az égben”.

– Sejtitek esetleg, hogy merre találjuk? – vágott a szavukba Peter.

– Elvileg még itt kell lennie, Árnyként – közölte a copfos lány.

– Igen, Árny még, hacsak…

– Hacsak!

– De mi azt nem tudhatjuk.

– Velünk nem áll szóba.

– Ahhoz túl fontos – dühöngött egy szemüveges fiú. – Elsuhant volna mellettünk.

– Elsuhant.

– Egy szó nélkül.

– Erre jött – mondta az épen maradt lány. – Olyan gyorsan, hogy azt hittem, csak álmodom. De most, hogy mondod, tényleg őt láttam. Igen. Láttam. Ideintett. Köszönt.

Három társa izgatottan lebegni kezdett fel-le.

– Te láttad?

– És köszönt?

– Miért nem szóltál?

– Jaj, istenem! – fortyant fel a jobb állapotban lévő lány, és egy röpke pillanatra határozottabb formát öltött, Alice még vöröset is látott a hajában. – Felfogjátok, mennyire idegesítő egy egész örökkévalóságig veletek? Ez az én saját emlékem volt végre, ami megtörtént, és azt akartam, hogy csak az enyém maradjon.

A többi Árny felhúzta az orrát. Alice szó szerint látta ingerültségüket, a válluk körül kavargó, tüskés és szürkés miazmát.

– Szólhattál volna.

– Beavathattál volna.

– Mit titkolózol?

– Örökre lehetnek még titkaid.

– Várjatok már! – szólt rájuk Alice csüggedten, mielőtt még elveszítette volna teljesen a figyelmüket. – Mikor történt?

– Fogalmunk sincs – jegyezte meg a szemüveges fiú –, itt nem létezik idő.

Ez egy bebizonyítható metafizikai tévedés volt, de Alice inkább elengedte a füle mellett.

– És mit mondott nektek?

– Kérdezte, hogy merre menjen – szipogott az ép lány. – Elviselhetetlennek érezte a mezőket. Húzni akart már innen.

– És mi merre menjünk? – kérdezte Peter. – Ha mi is elhúznánk innen?

A diákok egyszerre mutatták az irányt. A páros arra fordult, és lám, a távolban egy fehér vonal húzódott – fal vagy épület, Alice nem tudta volna biztosan megmondani, mindenesetre valamiféle építmény volt, amely véget vetett ennek az üledékes egyhangúságnak. A nő úgy gondolta, korábban nem volt ott. Hunyorogva erőltette a szemét: a messzeségben mintha hangyák tömkelege nyüzsgött volna a hangyavárnál. Több ezer Árny sorjázott a fehérség előtt, hogy átjussanak, akármi is húzódott azon túl.

A diákok egyszerre sóhajtottak. Csüggedten.

– Azok a sorok…

– Hosszúak!

– Végeérhetetlenek…

– Rosszabb, mint koncertek előtt.

– Én csak egyen jártam – közölte a szemüveges fiú. – A Chordettes koncertjén. Négy órán át álltam sorban, hogy bejussak a Chordettesre.

Erre újabb izgatott toporgásba kezdtek.

– Te láttad a Chordettest?

– Figyeljetek – szólt rájuk Peter. – Legyetek szívesek. Csak ott lehet bejutni a következő körbe?

– Hát persze.

– Mindenkinek be kell állnia a sorba.

– Még Grimes professzornak is.

– Ki kell várni a sort.

– Kivétel nélkül.

– Meg fogjátok menteni? – billentette félre a fejét az épen maradt lány.

A kérdésre a négy diák mohón körbeállta Alice-t és Petert.

– Kiragadjátok innen?

– A kutatásotok miatt?

– Egy tanulmány miatt?

Alice-ben együttérzés sajdult. Mindig is kedvelte az alapképzéses diákokat, akármilyen szívesen is panaszkodott rájuk. Igazából a cambridge-i diákokat élvezet volt tanítani – csupa naiv, buzgó teremtés. Eltekintve pár kivételtől nemigen akadt közöttük lusta vagy szemtelen. Sőt, éppen ellenkezőleg. Általában derűs, kialakulatlan jellemek voltak, akik előadás közben még mindig engedélyt kértek, ha ki kellett menniük a vécére; akik rendszeresen zavarodtak bele a műveleti sorrendbe, amikor matekóráról logikára váltottak; akik idegesen hebegtek, ha valamilyen kérdéssel felkeresték a fogadóóráján, és akik olyan bárgyú mondatokkal nyitották a dolgozataikat, mint „AZ ÉRTELMEZŐ KÉZISZÓTÁR A HATÁLYOSSÁG FOGALMÁT ÚGY HATÁROZZA MEG, HOGY…” vagy „AZ EMBERISÉG AZ IDŐK KEZDETE ÓTA KÜSZKÖDIK A RACIONALITÁS FOGALMÁVAL”. Gyakran látta őket előadások után összeverődni a Pickben; a hidegtől kipirult arccal üldögélni és boldogan fecsegni olcsó sör és szottyadt hasábburgonya mellett. Szerette látni, ahogy vehemensen vitáznak az előadásokról, a széles gesztusokat, hallani a kissé erőltetett magánhangzókat és a túlzásba vitt szakkifejezéseket. Gyakran elmélázott olyankor, kissé irigykedve, hogy talán tényleg a tudatlanság a boldogság titka.

– Na, akkor bemegyünk együtt? – vetette fel Peter kedvesen. – Nem volna már ideje továbbindulnotok?

Láthatóan nem lett volna szabad ezt kérdeznie. A diákok elhúzódtak, a zaklatottság szoros kis bugyrába tapadtak össze. Hirtelen csípősen hideggé vált a levegő. Alice karján borzongás futott végig. Az Árnyak idegessége hatással lehet a levegőre, fogalmazta meg magában.

– Félünk – mondta végül az ép lány.

A többiek bólogattak.

– De mitől? – kérdezte Peter. – Ti annyira… mármint nem hinném, hogy nagy vezekléstől kellene tartanotok.

Hevesen rázták a fejüket.

– Nem attól.

– Nem, nem…

– Félünk átmenni.

– Félünk, hogy nem…

– Félünk a Léthétől…

– A felejtéstől…

– Hogy majd…

– Félünk mássá válni.

– De hiszen az csak a reinkarnáció – mondta Peter. – Nem fogtok emlékezni semmire.

– Pontosan. De mágusok voltunk – jelentette ki a szemüveges. – Ha átmegyünk…

– Nem leszünk megint mágusok.

– Csak vicceltek – szaladt ki Peter száján a rá jellemző tapintatlansággal.

Alice elég ostobának tartotta. Hát hogyne lennének az Árnyak megrémülve! A lelkek gyakran éveken – vagy évtizedeken – át időztek az Aszfodéloszmezőkön, mielőtt nekifutottak volna a reinkarnációnak. Rémisztő lehetőség az egyéniségünk elvesztése. Mert mik vagyunk az emlékeink, a hátterünk, a kapcsolataink és a helyzetünk nélkül? És ha ezerszer rosszabb sorba születünk újra? Mindegy, hogy elméletben a lélek végtelen mennyiségű életben térhet vissza, és végtelen esélye nyílik mindent, jót és rosszat is megtapasztalni. A lélek szubjektív szempontjából a reinkarnáció semmiben sem különbözik a haláltól.

Ráadásul lutri az egész. Alice nagyon is értette, miért nem siettetik a szerencséjüket.

– Hiszen alig éltetek – folytatta Peter. – Az élet annyi mindent tartogat még! Nem szeretnétek megint kipróbálni?

A diákok borzongtak.

– De a mágia…

– És a Cambridge…

– Az értelmiségi lét palotája – foglalta össze az épen maradt lány. – Ahová csakis a kiválasztottak jutnak.

– Ez az egyetlen racionális döntés – szögezte le a szemüveges fiú. Olyan határozottan szólalt fel, hogy a többiek szinte elsorvadtak mellette, mint akik ezzel felhatalmazzák, hogy mindannyiuk nevében nyilatkozzék. A fiú hangja megöblösödött, gesztusai szélesek lettek, akár egy professzoré. – A Föld összlakosságát vizsgálva nyomasztóan valószínű, hogy nyomorba születnénk újra. A világ lakosságának nagy része iskolába sem jár, nemhogy a Cambridge-be. Át nem gondolt életet nem érdemes élni, ahogy Szókratész mondta. Így tehát a reinkarnáció szerencsekerekében rendkívül rossz eséllyel indul az, aki értelmes életre vágyik. Éppenséggel akár Kínában is reinkarnálódhatunk, a rizsföldeken.

– Vagy Arkansas-ban, egy tehénistállóban – bólogatott az ép lány.

– Egy afrikai gyémántbányában.

– Figyeljetek – vágott a szavukba Alice –, ez azért elég előítéletes…

– Vagy totál ostobának.

– Totál ostobának! – hőkölt hátra elborzadva a négy Árny, akár egy kupac remegő kocsonya. – Ó, borzalom! Hogy ne legyünk okosak! – Egyikük feljajdult: – És ha még olvasni se tanulunk meg?!

– De most halottak vagytok! – A lány úgy érezte, közbe kell avatkoznia, mert kezdtek nagyon elrugaszkodni. Az alapképzésre járóknál gyakran megesett az ilyen: szembekerültek valamilyen problémával, felhergelték egymást, míg végül annyira összezavarodtak, hogy kétszer annyiba tellett végül kibogozni a gondolataikat. Ők olyanok voltak, mint a vakok és az elefánt; vagy a három vak egér, akik körbe-körbevezetik egymást. – És ez itt a Pokol. Ennél rosszabbat nehéz lenne elképzelni.

– Mi halott mágusok vagyunk – jelentette ki a szemüveges. – Az nagyon nem mindegy.

– Teljesen mindegy – közölte vele Peter. – Így vagy úgy, de itt ragadtatok.

– De ti miért vagytok itt? – váltott témát az ép lány. – Minek jöttetek?

Boldogan haraptak rá erre.

– Miért?

– Tényleg, miért?

– A fél életeteket…

– Az az ára…

– Micsoda ár!

– Az más – jelentette ki Alice. – Mi még lehetünk mágusok. Így megéri.

– Ó! – szaladt ki az ép lány száján. És elővette a legidegesítőbb vitatechnikát, amely során az ember egyetért, de közben világossá teszi, szerinte milyen bődületes butaságot mondott a másik. – Akkor jó.

A többiek hallgattak. Mit kellett volna még ehhez hozzáfűzni? Egyszerűen csak Alice-re meredtek, ugyanazzal a néma szemrehányással. Aztán halványodni kezdtek, égési sérüléseik megfakultak, mígnem köddé váltak teljesen.

– Azta! – füttyentett Peter. – Asszem, most megkaptuk, hogy bekaphatjuk.

– Kit érdekel! – motyogta Alice. Ingerelte valami megragadhatatlan nyugtalanság, és nem akart többet ezekre a diákokra gondolni. A Pokol dugig volt kisebb-nagyobb tragédiával. Semmi értelme leragadni ennél az egynél. – Egy örökkévalóságuk van, hogy kiokoskodják.

HARMADIK FEJEZET

AFEHÉR VONAL VALÓBAN egy fal volt: hatalmas, sima felszín, amely az ég magasába veszett, és mindkét irányban végtelen hosszan nyúlt a semmibe. A tövében Árnyak hatalmas tömege toporgott türelmetlenül; a sustorgásuk az avarban motozó szél hangja.

– Időtlen ideje itt vagyok már…

– Meg se moccan…

– Azt beszélik, hogy csökken a születési ráta.

– Komolyan?

– Vége a háború utáni fellendülésnek, már mindenhol fejlettség van, a lányok tablettát szednek…

– Ja, hogy azért?

– A mindenit! – Peter lábujjhegyre emelkedett, hogy elnézzen a tömeg felett. – Ez rosszabb, mint a Fifth péntek este.

– Te jártál a Fifthben?

– Csak próbáltam. Soha nem jutottam be.

Tényleg olyan érzés volt, mint este egy mulató előtt várakozni, csak itt még az ajtót se lehetett látni, és senki se próbált előretolakodni.

– Szerinted még itt van?

Idelenn nem lehetett bízni a távlatokban. Képtelenség volt megbecsülni, milyen gyorsan halad a sor, vagy milyen távol lehetnek a faltól. Meglehet, hogy Grimes professzor már napokkal ezelőtt átjutott. De az is, hogy ő is itt dekkol a sorban pár méterre előttük. Alice nagyon bánta, hogy nem nézett bele a születési és halálozási adatokba. Vajon hányan haltak meg az elmúlt két hónapban? És hányan születtek újra közben? Nem rémlett neki egy leírásból sem, hogy bárki is időzni kényszerült volna az Aszfodéloszmezőkön – úgy tűnt, Orpheusz meg a többiek egyszerűen csak besétáltak a körökbe –, az is igaz persze, hogy a beszámolók mind korábbi korokban születtek, amikor a világ népessége még a töredéke volt a mostaninak, a jövő-menő lelkek száma pedig kezelhetőbb mennyiség. Feltehetően ez a fal is újítás, a föld alatti világ khtonikus idegenrendészeti megoldása.

– Esetleg megpróbálhatnánk kiabálni a nevét – vetette fel Peter.

– Azt inkább ne csináljuk – ingatta a fejét Alice, mert ugyan eddig nyomát se látta őrző istenségeknek, azzal a főszabállyal tisztában volt, hogy jobb, ha az utazó nem hívja fel magára idelenn a figyelmet. Felmérte a sort, és kihúzta magát. – Esetleg keresztül is furakodhatnánk.

A sorok sűrűn álltak, de nem testetlenek az Árnyak? Legalábbis Setiya és Penhaligon ezt állítja – hogy az Árnyaknak csak emlékeik vannak a testükről, de teljességgel szellemi anyag alkotja őket, vagyis nem kerülhetnek semmiféle kölcsönhatásba a fizikai léttel. Alice és Peter csont és hús, és az anyag üti az üres teret. Szóval ha Alice egyszerűen csak megindulna… de még három lépést se tett, amikor az Árnyak megrohanták. Ingerültség robbant körülötte.

– Tolakodó…

– Nincs furakodás…

– Ki innen…

– Modortalan!

Jeges hideg hatolt a csontjáig. A bőrén síkos nyomást érzett. Ezek szerint tévedésben élt – az Árnyak, ha úgy hozta kedvük, nagyon is képesek anyagi dolgokhoz hasonlatossá válni. Eszébe jutott a korábbi, épen maradt lány, aki egy pillanatra mintha szilárdabb lett volna. A tömeg dühödten hömpölyögte körbe Alice-t – összeszorították és préselték minden irányból, míg már levegőt sem kapott. Felsikoltott, és kiugrott a sorból.

– Jól van már – lihegte –, jesszusom, felfogtam, nincs tolakodás.

A nyomás megszűnt, a hideg visszahúzódott. A tömeg visszarendeződött a sorba.

– Akkor ez kizárva – dörzsölgette Alice a karjait. – Olyan, mintha… aucs!

Egy Árny tolakodott el mellette – olyan erővel könyökölt az oldalába, hogy majdnem fellökte. Látszólag minden testemlékét beleadta abba a lökésbe. Tényleg fájt.

– Átkozott mágusok – sziszegte. – Nincs bennük semmi tisztelet.

Alice-nek rémesen sajgott a bordája, de annyira izgalomba jött, hogy már nem is törődött vele.

– Honnan tudja, hogy mágusok vagyunk?

– Tiszta kréta a kezetek. A térdetek. Mégis mik volnátok? Kokósok?

A lány gyanítani kezdte, hogy az Árny matematikus lehet. A matematikusok ki nem állhatták a mágusokat.

– Nem látott mostanában egy másik mágust itt? – csapott le rá Peter.

– Hogy láttam-e mostanában mágust… – motyogta az Árny. – Hogy láttam-e mágust, egy pöffeszkedő, arrogáns mágust, aki úgy mászkál, mintha ő lenne itt a király, mintha mi a világon se lennénk…

A leírás passzolt Grimes professzorra.

– Mikor? – faggatta Alice.

– Egy napja. Egy hete. Egy hónapja. Ki számolja?

– És biztosan átment? Nincs itt valahol a sorban? – kérdezte Peter.

– Az az alak úgy nyomult – horkantotta az Árny –, mintha időpontja lenne. Az se lepne meg, ha mostanra a Nyolcadik Körbe ért volna. Biztos be is engedik, csak szabaduljanak tőle. Úgy a legjobb mindenkinek.

Alice szeretett volna egyenesen a kapuhoz rohanni, de az Árnyak egyre komorabban méregették őket. Nem sok esélyét látta, hogy udvariasan átengedjék, ha megkéri őket rá. Akkor mitévők legyenek? Várják ki a sorukat? De ha el is jutnak a kapuhoz, Alice nem tudta, vajon milyen istenségek őrzik, és hajlandóak-e segítőkészen állni a halandók kéréseihez. Márpedig Grimes professzor gyorsan haladt, eltökélten. Ha nem óhajtott várakozni, akkor nagyon sürgős volt neki a reinkarnáció. Nem engedhették meg maguknak, hogy itt álldogáljanak. Versenyt futottak az idővel, és Alice-nek fogalma se volt, hogy a Pokol köreiben milyen hosszan tartóztatnak fel egy olyan jellemet, mint Grimes professzor.

– Figyelj csak, Law! – méregette a srác a falat. Ami távolról sima, makulátlan fehér márványfelületnek tűnt, arról közelről kiderült, hogy ezernyi apró, fehér csontból, ősi idők maradványaiból épült. Azok az élet hajnalától kezdve rakódtak egymásra. Az idő tartósított emlékműve volt. És bár vízszintesen végtelennek látszott, függőlegesen nagyon is vége szakadt: negyven-ötven méter magas lehetett. Nagyjából mint az egyetemi könyvtár épülete. – Szerinted mennyire volna nehéz ezen átmászni?

ELINDULTAK A FAL MENTÉN, és mentek, amíg a tömeg egészen megritkult. Itt már kedvük szerint odaférkőzhettek a fal tövéhez. Az Árnyak valamiért nem is gondoltak arra, hogy felkapaszkodjanak a falra – talán mert nem éreztek kényszert, hogy sürgessék az eseményeket, és talán mert anyagi hiányosságaikkal nem boldogulhattak volna a fal felületén.

Milyen kár, futott át Alice agyán, hiszen a fal ideális mászóterepnek tetszett. Fogásra álló csontdarabok álltak ki a felületéből mindenfelé, és mélyedések is bőséggel akadtak, ahol a láb kellemesen megtámaszkodhat. Hálát érzett, amiért kizárólag csontból készült – a haj és a szőr meg a gyomorforgatóbb anyagok nyilvánvalóan réges-rég elenyésztek. Se büdös nem volt, se véres. Ami az összetételét illeti, rájuk mosolygott a szerencse. Ahogy Alice felnézett a fal magasába, szinte maga előtt látta a Flatironokat és a Peak Districtet; számtalan repedést, szűkületet és kéményt. Arra jutott, az állóképességük az, amivel gondjuk lehet. De remélhetőleg a tetején fújhatnak egyet.

Nagy levegőt vett, megforgatta a vállát, és kotorászni kezdett a zsákjában.

– Mit csinálsz? – kérdezte Peter.

A fiatal nő épp egy krétát morzsolt össze a markában.

– A kapaszkodáshoz – magyarázta. – Így nem csúszik meg a kezed, még ha izzadni kezdesz is.

– Ezt meg honnan veszed?

Összedörzsölte két, krétaporos tenyerét.

– Coloradóban sokat másztam. Itt is előfordul néha, hogy elmegyek az egyetemi mászóklubba.

– Mennyire amerikai.

– Csitt! – Alice ezután megmarkolta a keze ügyébe eső kitüremkedő csontot. A lába támasztékot talált, és már fel is húzta magát. – Gyere utánam. És ne nézz le.

Mászni kezdtek. Alice elégedetten érzékelte, mennyire élvezetesen könnyű a terep. Jó fogás esett mindenütt, és nem csúszott a fal. Elővigyázatosan megrángatott minden kiállót, mielőtt teljes súlyával belekapaszkodott volna, de mindegyik tartott. Évmilliók tömörülése és egymásra rakódása úgy összepréselte az anyagot, hogy egyetlen csontszilánk sem lazult meg.

A nő egy ideig csak mászott és mászott, élvezte a magabiztosságát, és hogy milyen könnyedén lendül át egyik fogásról a másikra. Jó érzés volt az erőfeszítés és a folyamat ismétlődése. Belefeledkezett a mozgásba, teljesen erre összpontosított, ettől elcsendesült a fejében folyamatosan duruzsoló, zaklatott rádió. Az is jó érzéssel töltötte el, hogy még mindig képes rá. Az elmúlt hónapokban teljesen elhanyagolta magát, és attól tartott, az izmai elsorvadtak. Ugyanakkor sokkal vékonyabb lett. És nagyon is számított, hogy jóval kisebb súlyt kellett felhúznia – még ha nem is vette biztosra, hogy az ügyessége hozza a könnyedségét, vagy csak szédeleg az általános kiéhezettsége miatt.

Egy idő után megállt, hogy körülnézzen. Régen, amikor Coloradóban mászott, imádott a magasból lenézni maga alá a földre. Sohasem rettegett tőle. Ebben a magasságban már minden mindegy volt, más opció nem kínálkozott, mint mászni tovább, és ez a tény egyszerűen kirekesztett minden más, haszontalan érzést, amilyen a félelem is.

Odalenn a végtelenbe nyúlt a Pokol kietlen üledékmezeje és a lankás dűnék tengere. Fáradt szemének két színre oszlott minden: a lenti selymes szürkeségre és az alacsonyan égő sötétnarancsra, mintha a nap folyamatosan lemenőben lett volna. Meglehetősen gyönyörű látványt nyújtott.

– Tiszta őrület – mondta. – De a kilátás pazar. Veled minden okés?

Peter nem válaszolt.

– Murdoch?

Lesandított a fal mentén. Peter sokkal mélyebben járt, mint számította. Egy ideje megállhatott már. És láthatóan minden tagjában remegett. A homlokán fénylett az izzadság. Dühödten meredt a falra, és olyan képet vágott, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Murdoch?

Egy pillanatig úgy tűnt, Peter nem hallja. Végül mégis válaszolt:

– Azt hiszem, pánikrohamom van.

Alice rendkívül illetlenül felnevetett.

– Csak nem tériszonyod van, Murdoch?

– Nem akartam szólni róla – lihegte. – Úgy voltam vele, hogy… kibírom valahogy.

– De te találtad ki az egész mászást!

– Igen, de én csak elméletileg gondoltam rá – nyüszítette a srác. – Jaj, istenem, Law…

– Nincs semmi baj, semmi baj – hadarta Alice. – Figyelj, eddig már eljutottál…

– Igen, de most felzárkózott az agyam is, és nem bírok megmozdulni – szorította össze a szemét Peter. – Jaj, istenem, jaj, istenem…

– Hallgass! Csak lélegezz. – Alice belátta, mennyire súlyos a helyzet. Ő maga megőrizte a nyugalmát. Nemegyszer beszélt már le alsóbb éveseket arról, hogy mindent hátrahagyjanak, és végleg kiszálljanak Grimes professzor szemináriumából. Komoly rutint szerzett a pánik és rettegés oldásában, jelentsen ez akár jót vagy rosszat. – Nem sokkal feletted van egy nagyobb kidudorodás. Kapaszkodj fel odáig, azon megvetheted a lábadat, és ha előredőlsz, tudod kicsit pihentetni a karjaidat. Hogy érzed, kibírod azt a pár fogást?

– Kizárt, hogy ezt itt elengedjem – nyüszítette Peter. – A csuklóm…

– Csináld, különben meghalsz! – csattant Alice hangja. – Mozgás, Murdoch! Ne gondolkodj, csak csináld!

A fiú csodával határos módon engedelmeskedett. Ahogy a lába támasztékot talált, hassal nekidőlt a falnak, két karját vízszintesen széttárta, és csak zihált.

– Ügyes vagy – szólt le Alice. – És most… összegezzünk egyet. Szusszanj kicsit…

– Ég az alkarom.

– Mert túlságosan is a hüvelykujjadra hagyatkozol. Figyelj csak! – Alice felmutatta az egyik kezét. – Próbálj inkább a másik négy ujjadon csüngeni. Annyival is bőven tudsz kapaszkodni. Nem kell megmarkolni a kapaszkodót, elég rácsimpaszkodni.

Peter hosszan lihegett a falnak dőlve. A lány nem tudta biztosan, hallotta-e, amit mondott neki. De aztán az egyik karját óvatosan felnyújtotta, és elpróbálta a mozdulatot, miközben a másikkal vadul kapaszkodott.

– Jó – nyögte –, ez elég logikusan hangzik.

– És ha megint szusszannál egyet, keress stabil beállót, ahol megvetheted így a lábadat, és dőlj a falnak. Azzal kicsit könnyítesz a karodon. Világos?

Peter elkerekedett szemmel bólogatott.

– A legrosszabb az, ha elbizonytalanodsz. Ha látsz egy kapaszkodót, ne gondolkodj, lendülj érte. Minél tovább habozol, annál jobban kifáradsz. Felfogtad?

– Igen, asszonyom.

– Fogd be, Murdoch, épp megmentem az életedet! – Bekrétázta a tenyerét, és leadta a srácnak a krétát. – Porozd be a tenyeredet, izzadsz.

Peter engedelmeskedett. Aztán mentek tovább. Innen fentről Alice már nem tudta megítélni, milyen magasra jutottak; hogy elérték-e már az út felét vagy sem. A távolság és a dimenziók elvonatkoztatássá satnyultak, vonalakká a vásznon, és Alice csak a végtelen, egyenetlen fehérséget látta kétoldalt, fent pedig az eget, míg lent a mélyben a talajt. Nem lehetett tudni, hogyan ossza be az erejét a maradék távolságra. Már csak annyit tehetett, hogy nem törődik az idővel és azzal, hogy hamarosan az ereje végéhez ér, hanem egyszerűen emeli a karjait szépen egymás után. Ha az ember figyeli és méricskéli a távolságot, az sosem fogy el. Kéz, kéz, láb, láb. Kéz, kéz, láb, láb.

Végül a jobb keze széles, lapos fogást ért. Akkor merte felemelni a fejét. És igen, elfogyott a fal, már csak az ég terült el felette. A mászóteremben ezt hívták tetőzésnek. Alice nagy levegőt vett, és egyetlen erőteljes mozdulattal feltolta magát a peremen. Feltérdelt, és lenézett.

Peter felpillantott rá, a szeme nagyra nyílt a rettegéstől. Szörnyen remegett. Alice attól tartott, menten elereszti a fogást, ahhoz viszont túlságosan is mélyen járt, hogy felhúzza.

– Nagyon közel jársz – szólt le neki. – Mindjárt itt vagy. És itt teljesen lapos, közel egy méter széles; tudunk egy nagyot pihenni, csak érj fel!

Valamit mintha felelt volna, de Alice nem értette. Csak a fájdalmas zihálás jutott el hozzá.

– Csak nézz rám – mondta a nő, mire a fiú felemelte a fejét. – Így is van, ez az!

A srác remegő kézzel nyúlt a következő kapaszkodóért. Majd a következőért.

– És most a lábadat – suttogta Alice. – Lassan, nagyon jó, jó, és most a másikat.

Peter egyik keze elérte a tetőt. Alice megragadta a csuklóját. Az ifjú a másik kezével is felnyúlt, hogy a fiatal nő felhúzhassa. Alice rántott rajta egy nagyot, Peter pedig nagy kiáltással maga alá temette őt.

Hosszan hevertek ott egymáson, lihegve. Alice nedvességet érzett a bőrén. Lenézett, és látta, hogy Peter a nyakába temeti az arcát. Sírt.

– Már nincs semmi baj – mormolta Alice. – Minden rendben.

Szíve szerint elhúzódott volna, de Peter még remegett – kicsit, mint a szex végén szokták a pasik, gondolta nem éppen alkalomhoz illően –, és nem akarta megzavarni. Lehunyta a szemét, és elnyújtózott, kiélvezte a végtagjaiban lüktető édes fáradtságot.

Te jó ég, milyen rég érezte már ezt a fajta fájdalmat! Igen, teljesen kimerült, de ez a lüktető sajgás, az izmai sikoltása emlékeztette arra, hogy alaposan megpróbálta a testét, és túlélte; sőt, hogy olyan teste van, amely képes erre – ez pedig fantasztikus érzés volt.

Erre a kellemes égő érzésre koncentrált, nem Peter melegségére a mellkasán. Nem arra az abszurd fordulatra, hogy épp rajta fekszik, ami még ahhoz képest is röhejes, hogy épp a Pokolban másztak falat. Nem arra a különös rándulásra a gyomrában, ami a másik sebezhetősége és kiszolgáltatottsága miatt ébredt benne, és arra, hogy ez mennyire nem kielégítő érzés ahhoz képest, milyen sokáig kívánta, bárcsak Peter is kimutatná a gyengéit. Mert ettől az egésztől az ifjú csak emberibbé vált, és minél emberibbnek tűnt, Alice annál kevésbé tudott vele mit kezdeni.

Végül abbamaradt a zokogás.

– Sajnálom. – Peter feltolta magát, és felült a lány mellett. – Ez nagyon kínos.

– Ugyan – mormolta Alice még mindig csukott szemmel.

– Csak annyira rettenetesen félek. Szerintem még soha életemben nem féltem ennyire.

– Elég természetes.

– Minden mozdulatnál azt gondoltam, hogy le fogok zuhanni. Amikor csak elengedtem a kapaszkodót, az járt a fejemben, hogy vége.

– Pedig nem olyan egyszerű lezuhanni. – Alice is felült, és megpaskolta Peter térdét. – Bízz a testedben. Nem fogsz leesni.

Azt azonban nem tette hozzá, mennyire gyakran csúszik meg az ember, és az mennyire élvezetes. Az a sokk, amikor mindent elenged. Az a századmásodperc, amikor az ember teljesen elszakad a faltól; amikor megszűnik minden támaszték. És jön a súlytalanság. A puffanás. Otthon, Coloradóban az emberek mindenféle kínos pózban engedték el a falat, hogy megnevettessék a társaikat.

Alice néha szándékosan is megtette. Feladta, amikor már majdnem tetőzött, vagy hagyta, hogy az ujjai lecsusszanjanak egy kezdőknek tervezett kapaszkodóról. Ez volt a legjobb érzés. Azok ugyanis rendkívül stabil fogást adtak, és belesimultak a tenyérbe. Szabályosan erőltetni kellett, hogy eleresszék az ujjai. Akarni kellett leesni.

Élvezte, milyen könnyű az egész. Hogy milyen gyorsan közeledik a talaj, ha az ember csak egy röpke pillanatra kikapcsol. Ha kifújja a levegőt, megadja magát, és egyszerűen… elengedi. Jó érzés volt tudni, hogyan kell lezuhanni. Kiélvezni a legrosszabbat. Tudni, hogy választhatja azt is.

De belátta, hogy jelenleg ez a tudás nem kifejezetten hasznos, ezért megtartotta magának.

– Szerinted képes leszel rá még egyszer? – pillantott hátra, és Peter arcán valami egészen különös kifejezést látott.

Nem értette. Nem csodálattal nézett rá, nem. És nem is vágyakozással. Hanem valami elkerekedett szemű, bámész sebezhetőséggel – talán a gyermeki nyíltság kifejezés illett rá leginkább. Nem tetszett Alice-nek. Túlságosan is ismerős volt. Saját magára ismert benne, magukra, amilyenek már nem lehettek. Ettől érzések éledtek benne – amit teljességgel elfogadhatatlannak talált, mert tavaly arra jutottak, az lesz a legjobb, ha úgy tesznek, mintha sérthetetlenek lennének, akár a kő.

Elhúzódott a pillanat – annyira hosszúra nyújtózott, hogy Alice már nyitotta a száját, hogy felvessen valamit, bármit, ami megtörné a csendet. De akkor vége lett. Peter lesütötte a szemét, a combjába dörzsölte a kezét, majd térden átfordult, hogy lenézzen a fal másik oldalán.

– Édes istenem!

Alice csatlakozott hozzá.

Először azt hitte, a tengert látja, mert mintha émelyítőn, megállíthatatlanul hömpölygött volna. Álmodom, gondolta. Majd rögtön: Jaj, ne, csak ezt ne. Néha ugyanis előfordult vele, pontosabban állandóan, hogy ha elernyedt a pillantása, akkor a periférián mindenféle dolgok kúsztak elő, egészen fantasztikus lények: sokfejű kígyók, napot elnyelő farkasok. Egy barátja, aki idegtudományt tanult, egyszer elmagyarázta neki, hogy a látásunk leginkább az emlékezetünk; hogy az agyunk csak nagy vonalakban lát, a hiányokat pedig kitölti. Sajnos Alice emlékezettára majd szétvetette magát. A hézagpótlási mechanizmus kiakadt, és az agya a lehető legvalószínűtlenebb dolgokkal pótolta a réseket. A fekete írótáblákból parkoló lett. Az almafákból feszület. Sokszor megesett, hogy Alice sorban állt a kasszánál a bevásárlóközpontban, és a pénztárszalagra kirakott káposztákat hulláknak látta.

De csak akkor történtek ilyenek, ha nem figyelt. Márpedig most nagyon erősen összpontosított, és amikor belőtt magának egy adott pontot a térben, minden stabilizálódott, és már látta a terepet, felismerte a részleteket – a hegyeket, a sivatagokat, a kanyargó ösvényeket, az elhatárolt területeket, amelyekből reményei szerint nyolc volt. Egyszer pislogott, és olyasmit látott, ami leginkább Cambridge-re emlékeztette madártávlatból: harangtornyokat, udvarokat, régi, kőből épült üzleteket a macskaköves utcákon. De bármennyire is igyekezett, képtelen volt hosszan egy helyen tartani a pillantását. Nem ő tehetett róla, a táj űzött vele tréfát. Mint amikor autosztereogram-illúziót néz az ember. Amint Alice szeme másra fókuszált, az egész kép átalakult. Látta, ahogy az egyenes utak kanyargós labirintussá torzulnak. Látta, ahogy egy nyílt térség körkörös mintába folyik át. Korallzátonyokat látott. Látott egy fényes fekete vonalat, amely néha mintha az egész síkon végigfutott volna, máskor viszont egy kör tűhegynyi középpontjaként enyészett semmivé, fekete lyukká, amely mindent magába szippantott.

Alice igyekezett koncentrálni, hogy erőnek erejével feltérképezhető képet formáljon a Pokolból. De akkor szúró fájdalom hasított a szemébe, és kénytelen volt elkapni a tekintetét.

Peter a halántékára szorította két tenyerét. Hála istennek, hogy ő is látja, gondolta Alice.

– Oda tartunk – nyögte az ifjú.

– Igen.

Peter sápadtnak tűnt.

– El fog nyelni bennünket.

– Nem, dehogy – felelte Alice, bár ötlete sem volt, honnan ez a bizonyosság, leszámítva, hogy egyetlen átutazó beszámolójában sem olvasott efféle vidámparki elvarázsolt kastélyra hasonlító területről. Mindenki kellemesen elkóborolt a hagyományos euklideszi vidéken, vagyis nekik is kijár, hogy hasonlóan jól érezzék magukat.

Alice arra jutott, csak a perspektívával van gond. Azoknak a hegyeknek is hasonló hatása volt, ahol nevelkedett. A lépték miatt minden szédítővé vált. Ahogy az ember elérte a hegy tövét, és felszegte a fejét, hogy lássa a magasban a csúcsot, mintha eltűnt volna alóla a talaj. De aztán a pillantása visszatért a földre, ahol állt, és már csak arra ügyelt, hogy egyik lábát emelje a másik után, majd azon vette észre magát, hogy felért a csúcsra.

– Csak le kell jutnunk – fordult Peterhez. Mert legalább az egyiküknek kedélyesnek kellett maradnia; el kellett rugaszkodnia a valóságtól. Alice így tudta olyan fényesen végigcsinálni a posztgraduális képzést. Az ember bármire képes, ha nem ragad bele a valóságba. – Tutira minden nagyon klassz odalenn.

NEGYEDIK FEJEZET

LEMÁSZNI ROSSZABB VOLT, mint fel.

Először is, az ember olyankor nem lát lefelé, a lábfeje próbálkozva keresgéli a támasztékot, bizakodva, hogy úgyis akad. Emellett a karnak is éppolyan fárasztó, hiszen most fékezni kell a mozgást, nehogy túl nagy lendülettel zuhanjon alá az ember súlya.

Peternek ez mégis könnyebben ment: részben lelkileg segített a tény, hogy a talaj közeledett feléjük, és nem távolodott, részben pedig fizikailag, hogy Peter nagyjából feleúton lerázta a hátáról a hátizsákot, és az nagy puffanással landolt alattuk.

– Csak könyvek – lihegte. – Túlélik.

Az utolsó métert zuhanva tette meg, ám egy darabban megúszta. Alice ruganyosan huppant le mellé. A sarka bele is sajdult, de mindenáron le akarta nyűgözni Petert. A mászóklubban is működött ez a bugyuta kényszer mindenkiben, hogy úgy fogjanak talajt, mint a macska. Sajnálatos módon Peter észre sem vette.

A falnak ezen az oldalán a Pokol lapos, kietlen mezőnek tűnt – se Árnyak, se utak, még csak egy halvány alak sem a láthatáron, amely arra utalt volna, hogy van ott valami. Már nem hullámzott a táj. Végtelen sivatag fogadta őket, és nem is sejtették, merre induljanak. Alice-ben tompa rémületet keltett a látvány, ugyanis eltelt egy egész nap, és nem jutottak semmire. Mindig is utálta úgy letenni a lantot, hogy ötlete sem volt, hogyan folytatja majd holnap. Viszont minden tagjuk remegett, mint a kocsonya, és az agyuk is kisült, ezért teljes egyetértésben határozták el, hogy holnapig pihennek.

A fal menedékében ütöttek tanyát. A szakirodalom egymásnak ellentmondó nézetektől hemzsegett a kérdésben, hogy a Pokolban is léteznek-e éjszakák és nappalok – a legdrámaibb megközelítés egyenesen azt állította, hogy mindig sötét éjszaka uralkodik idelenn. Ehhez képest cambridge-i idő szerint fél hétkor (Alice-nek működött az órája) lehűlt a levegő, a túlságosan is erőtlen fényű nap lement, és szuroksötétség ereszkedett rájuk. Ha volt is holdja a Pokolnak, pillanatnyilag nem mutatkozott. Alice és Peter teljesen elhagyatottan ült a masszív feketeségben, egyetlen vigaszként a siket csend szolgált, mert így legalább meghallották volna, ha bármi is a közelükben ólálkodik.

A lány gyufával és kempingeszközökkel kis tüzet élesztett, a fiú pedig kiadagolt fejenként két lembaskenyeret. Elméletileg elég lett volna nyolcóránként egy is, de mindketten szükségét érezték annak, hogy pár másodpercnél tovább rágcsáljanak valamit.

– Köszönöm – törte meg a csendet Peter. – A korábbit. Nagyon sokat segített.

– Semmiség.

– Teljesen meg voltam róla győződve, hogy meghalok – ingatta a fejét. – Édes istenem! Soha életemben nem voltam ennyire biztos benne, hogy meghalok.

– Nem hagytam volna, hogy meghalj – jelentette ki Alice vidáman. Magától szaladt ki a száján a mondat, valahogy annyira helyénvalónak és magától értetődőnek tűnt. De ahogy meghallotta, érezte, hogy sehogy se stimmel. Ilyet olyanok mondanak egymásnak, akik szeretik egymást vagy legalábbis jóbarátok, de annál biztosan közelebb állnak egymáshoz, mint jelenleg ő meg Peter. Egy ilyen mondatból süt a bizalom. Ha viszont Alice őszinte akart lenni, nem volt benne biztos, igaz-e a kijelentése. És úgy érezte, hogy ezt Peter sem tudja. – Hiszen például Grimes professzornak az igen nagy csalódás lenne.

– Hát igen, Grimes professzornak nem okozhatunk csalódást.

Egy ideig némán rágtak és nyeltek. A lembas elég rémesen beletapadt az ember szájába. Vékony rétegben ott maradt az ínyen és a nyelv alatt, és az ember órákig úgy érezte, mintha a tátott száját végighúzta volna a homokozóban. Csakis a pia jelentett megoldást, mert a lembas prímán oldódott alkoholban. Sajnos azonban nem állt módjukban felesekkel gargarizálni. Alice szívesen kipiszkálta volna a kenyeret az ujjaival a fogai közül, de Peter előtt nem lehetett ennyire közönséges. Az agya valami ostoba szeglete nem engedte, hogy gyerekesen viselkedjen előtte.

– Egyébként elég fura – mondta az ifjú, míg hátrahajtotta a fejét, és a szeme félig lecsukódott –, hogy előhozakodsz vele.

– Kivel? A professzorral?

Még maguk között is csak Grimes professzorként emlegették, sosem hagyták el sem a nevét, sem a titulusát. Még csak azt sem engedték meg maguknak, hogy „Grimes prof”. A tantestület tagjai bátorították a PhD-hallgatókat, hogy a keresztnevükön szólítsák őket – hiszen már kollégák, és szinte egyenlőek lettek –, de Grimes professzor kitért volna a hitéből, ha bárki is megpróbálkozik nála a Jacobbel.

– Aha. Azt hittem, ki nem állhatod.

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – berzenkedett Alice.

– Hát… semmit. Csak hát… mindig olyan feszült voltál a közelében. Legalábbis az utóbbi időben.

– Ő korunk legnagyobb élő mágusa. Az a hülye, aki nem feszült a közelében.

Peter elmélázott ezen, majd biccentett.

– Nem úgy értettem, hogy nem jöttetek ki egymással. Csak azt hittem, hogy nem igazán bírjátok egymást. Mármint az utolsó trimeszterben… hát eléggé nyilvánvaló volt – nyögte, majd elhallgatott.

Alice lesütötte a szemét, a kezét nézte.

Tény, hogy a Grimes professzor halála előtti hetekben határozottan jeges volt a kapcsolatuk. Tény, hogy a professzor egyszer-kétszer ordibált vele, és ő is visszaordibált, és ez talán többeknek feltűnhetett a tanszéken. És talán pletykáltak is erről Alice háta mögött. Ettől a gondolattól összerándult a gyomra, és mélységesen elszégyellte magát – ahogy Peter fürkésző, aggodalmas pillantásától is.