Fordította

DRANKA ANITA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

RICHARD CHIZMAR: Gwendy’s Magic Feather

Copyright © 2019 by Richard Chizmar

Foreword © 2019 by Stephen King

Hungarian translation © Dranka Anita, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Füredi Erzsébet

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 859 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Karának, Billynek és Noah-nak,

életem varázslatának

Hogy menekült meg Gwendy a feledésből

Stephen King

Történeteket írni gyakorlatilag játék. Egy idő után tekinthető munkának is, mikor az író nekilát a dolog gyakorlati részének, de szinte mindig a képzelet egyszerű játékával kezdődik: kiindulunk egy „mi lenne, ha”-helyzetből, majd leülünk az asztalunkhoz, hogy kiderítsük, hová vezet ez a „mi lenne, ha”. Könnyed hozzáállás kell, mindenre nyitott gondolkodás és reményteli szív.

Négy vagy öt évvel ezelőtt – nem emlékszem, pontosan mikor, de akkor kellett történnie, amikor még a Bill Hodges-trilógián dolgoztam – játszadozni kezdtem egy modern Pandóra-történettel. Emlékeznek, ő az a kíváncsi kislány, aki kapott egy mágikus szelencét, és mikor átkozott kíváncsisága (az emberi faj nagy bűne) kinyittatta vele, akkor szabadult rá minden sorscsapás a világra. Eltűnődtem, mi lenne, ha napjainkban is kapna egy kislány egy efféle dobozt, nem Zeusztól, hanem egy rejtélyes idegentől.

Megtetszett az ötlet, és leültem megírni a Gwendy és a varázsdoboz című történetet. Ha azt kérdeznék, honnan jött Gwendy neve, éppannyira nem tudnám megmondani, mint azt, mikor írtam az első 20 vagy 30 oldalt. Lehet, hogy Wendy Darling járt a fejemben, Pán Péter kis barátnője, vagy Gwyneth Paltrow, de az is lehet, hogy csak úgy eszembe jutott (mint John Rainbird neve A tűzgyújtó-ban). A dobozt mindenesetre úgy képzeltem el, hogy színes gombok képviselik rajta bolygónk minden nagy földrészét, és ha az egyiket megnyomjuk, valami rossz történik a földrésszel, amelyet képvisel. Hozzáadtam egy fekete gombot is, amely mindent elpusztíthat, és – hogy a doboz fenntartsa tulajdonosa érdeklődését – kis kallantyúkat az oldalán, amelyek függőséget okozó finomságokat csalnak elő a dobozból.

Az is lehet, hogy kedvenc Fredric Brown- novellám, A fegyver is ott volt valahol a gondolataimban. A novellában egy szuperbomba előállításán dolgozó tudós késő éjjel ajtót nyit egy idegennek, aki könyörög neki, hogy hagyja abba, amit csinál. A tudósnak van egy fia, aki, ahogy ma mondjuk, „értelmileg akadályozott”. A tudós, miután elküldte látogatóját, azon kapja a fiát, hogy egy töltött revolverrel játszik. A történet utolsó sora: „Csak egy őrült adna töltött fegyvert egy idióta kezébe.”

Gwendy varázsdoboza ilyen töltött fegyver, a kislány pedig, bár messze nem idióta, akkor is gyerek még, az ég szerelmére. Vajon mit kezdene azzal a dobozzal, tűnődtem. Mennyi időbe telne rászoknia a finomságokra, amiket kap belőle? Mennyi idő telne el, míg gyötörni kezdené a kíváncsiság, és megnyomná az egyik gombot, csak hogy lássa, mi történik? (Mint kiderült, a jonestowni szektás tömeggyilkosság.) És előfordulhat, hogy megszállottan érdekelni kezdi a fekete gomb, amely mindent elpusztítana? Lehet, hogy a történet azzal ér véget, hogy Gwendy – talán egy különösen rossz nap után – megnyomja a fekete gombot, és előidézi az apokalipszist? Valóban olyan képtelennek tűnik ez a történet egy olyan világban, amely elég atomfegyverrel rendelkezik ahhoz, hogy évezredekre elpusztítson minden életet a Földön? És ahol – akár hajlandóak vagyunk ezt elismerni, akár nem – pár olyan ember is hozzáfér ezekhez a fegyverekhez, akinek nincs ki teljesen a négy kereke?

A történet eleinte jól alakult, de aztán kezdtem kifulladni. Ez nem sűrűn történik meg velem, de időről időre előfordul. Úgy kéttucatnyi befejezetlen novellám (és legalább két regényem) lehet, ami egyszerűen faképnél hagyott engem (vagy talán én őket). Azt hiszem, épp annál a résznél jártam, ahol Gwendy megpróbálja kitalálni, hová rejtse el a dobozt a szülei elől. Kezdett túl bonyolulttá válni az egész. Ami még rosszabb: nem tudtam, mi következik ezután. Abbahagytam a munkát a történeten, és mással kezdtem foglalkozni.

Múlt az idő – talán két év is eltelt, talán kicsivel több. Időről időre eszembe jutott Gwendy és az ő veszélyes varázsdoboza, de nem jöttek az új ötletek, így a történet ott maradt a dolgozószobám számítógépén, az Asztalon, lent, a képernyő sarkában. Nem töröltem, de egyértelműen kerültem.

Aztán egy nap kaptam egy e-mailt Rich Chizmartól, a Cemetery Dance kiadó alapítójától és főszerkesztőjétől, aki jó pár kiemelkedő novellát írt már a fantasy/horror műfajában. Ő vetette fel – gondolom, csak úgy mellékesen, nem is igazán számítva rá, hogy beleegyezem –, hogy egyszer talán együttműködhetnénk egy történeten, vagy talán részt vehetnék egy projektben, ahol több író együtt alkot meg egy művet. Ez utóbbi ötlet nem fogott meg, mert az így születő művek ritkán érdekesek, az együttműködésünk gondolata azonban igen. Ismertem Rich munkásságát, tudtam, milyen jól tudja ábrázolni a kisvárosokat és a középosztálybeli kertvárosi életet. Könnyedén képes felidézni a kerti grillezéseket, a bicikliző gyerekeket, a szupermarketben tett látogatásokat, a tévé előtt popcornt majszoló családokat… Majd hirtelen lyukat szakít mindebbe azzal, hogy beemeli a történetbe a természetfelettit, egy kis horroréllel. Rich olyan történeteket ír, ahol az „ideális élet” hirtelen kegyetlenné válik. Arra gondoltam, ha van, aki képes befejezni Gwendy történetét, akkor ő az. És be kell ismernem, kíváncsi is voltam.

Rövidre fogva: kiváló munkát végzett. Párat átírtam az általa írt részekből, párat ő is átírt az enyémek közül, és valódi kis gyöngyszemet alkottunk. Örökké hálás leszek neki, amiért nem hagyta, hogy Gwendy lassú halált haljon a képernyőm jobb alsó sarkában.

Mikor Rich felvetette, hogy Gwendy történetéből többet is ki lehetne hozni, érdekelt a dolog, de nem győzött meg teljesen. Miről szólna? – kérdeztem. Megkérdezte, mit szólnék ahhoz, ha az immár felnőtt Gwendyt beválasztanák a Képviselőházba, és a varázsdoboz ismét megjelenne az életében rejtélyes tulajdonosával, a kis fekete kalapot viselő férfival együtt.

Ha valami jó, azt azonnal érzi az ember, és ez annyira tökéletes volt, hogy irigykedtem rá (nem nagyon, de egy kicsit azért igen). A hatalom, amellyel Gwendy bírt a politikai gépezetben, visszhangozta a varázsdobozét. Mondtam Richnek, hogy szerintem jól hangzik, és folytassa nyugodtan. Őszintén szólva valószínűleg akkor is ugyanezt mondtam volna, ha olyan sztorival áll elő, amelyben Gwendy űrhajós lesz, áthalad egy térgörbületen és egy másik galaxisban köt ki – mivel Gwendy éppannyira Rich teremtménye, mint amennyire az enyém. Alighanem még jobban is, mert az ő közbelépése nélkül Gwendy nem is létezhetne.

A történet, amelyet Önök, szerencsés olvasóim, most a kezükben tartanak, mindenben tanúsítja Rich lenyűgöző képességeit. Remekül felidézi Castle Rockot, a várost lakó átlagemberek és -asszonyok mind hitelesek. Ismerjük őket, ezért érdekel a sorsuk. Ahogy Gwendyé is – az igazat megvallva kicsit beleszerettem, és most nagyon örülök, hogy további kalandokkal tér vissza.

Stephen King

2019. május 17.

1

1999. december 16-án, csütörtökön Gwendy Peterson már napkelte előtt felébredt. Többrétegnyi ruhát vesz fel a hideg ellen, majd elindul futni.

Egykoron enyhén sántított, a jobb lábát ért sérülésnek köszönhetően, a hat hónapnyi fizikoterápia és a kedvenc New Balance futócipőjébe került ortopéd betét azonban rendbe hozta ezt a kis problémáját. Most hetente legalább háromszor vagy négyszer fut, lehetőleg hajnalban, mikor a város kezdi kinyitni a szemét.

Rengeteg minden történt abban a tizenöt évben, ami azóta telt el, hogy Gwendy végzett a Brown Egyetemen, és elköltözött szülővárosából, a maine-i Castle Rockból, de lesz még idő mindennek az elmesélésére. Most egyelőre tartsunk vele, ahogy átkocog a városon.

Miután elvégezte a nyújtást a bérelt lakásához vezető betonlépcsőkön, Gwendy végigkocog a Ninth Streeten, és lába ritmikusan ütődik a felsózott autóútnak, míg el nem éri a Pennsylvania Avenue-t. Itt élesen balra kanyarodik, elhalad a tengerészgyalogosok emlékműve és a Nemzeti Művészeti Galéria mellett. A múzeumok még így, tél közepén is fényesen ki vannak világítva, a kavicsos és aszfaltos utakról ellapátolták a havat. Adóba befizetett dollárjaink végzik a dolgukat.

Mikor elér a plázáig, Gwendy magasabb sebességre kapcsol. Érzi lábában a könnyebbséget, izmaiban az erőt. Lófarokba fogott haja előkandikál téli sapkája alól, és minden egyes lépésnél pulóveres hátának ütődik. Végigfut a Lincoln-emlékmű tükörmedencéje mentén, és hiányolja a kacsák és egyéb madarak családjait, akik a meleg nyári hónapokban itt tanyáznak. Egyenesen a Washington-emlékmű obeliszkárnyéka felé tart. A kivilágított úton marad, széles körben megkerüli a híres emlékművet, majd kelet felé indul, a Capitolium épülete felé. A pláza két oldalán ott sorakoznak a Smithsonian Múzeum épületei, és Gwendynek eszébe jut az első alkalom, amikor Washingtonban járt.

Azon a nyáron tízéves volt, és a szüleivel három hosszú, izzadt napot töltöttek a város felfedezésével, pirkadattól alkonyatig. Minden egyes nap végén lerogytak szállodai ágyaikra, és a szobaszerviztől rendeltek ételt – a Peterson családnak ez elképzelhetetlen luxust jelentett –, mert túlságosan kimerültek voltak ahhoz, hogy lezuhanyozzanak és elmenjenek valahová vacsorázni. Az utolsó reggelen apja jegyekkel lepte meg a családot a város egyik biciklitaxis útjára. Hárman zsúfolódtak be a szűk kocsi hátuljába, fagyit ettek, és nevetgéltek, míg az idegenvezető körbepedálozta velük a plázát.

Gwendyben millió év alatt sem merült volna fel, hogy egy nap az ország fővárosában fog élni és dolgozni. Ha valaki akár csak tizennyolc hónappal ezelőtt megkérdezte volna tőle, mi ennek az esélye, Gwendy határozottan jelentette volna ki, hogy semmi. Ebből a szempontból fura az élet, gondolja, miközben átvág egy kavicsos úton a Ninth Street felé. Csupa meglepetés – és nem mindegyik kellemes.

Miután elhagyja a plázát, Gwendy mélyen teleszívja a tüdejét fagyos levegővel, és gyorsít a léptein, hogy megtegye az utolsó szakaszt hazáig. Az utcák közben életre keltek, és megteltek kora reggeli ingázókkal. A hajléktalanok előbújtak kartondobozaikból, a kukáskocsik zörögve, csilingelve járják köreiket. Gwendy meglátja a sokszínű karácsonyi izzósort, ami az íves ablakában pislákol felé, és teljes erejéből futni kezd. Szemközti szomszédja int neki és odakiált, Gwendy azonban nem lát és nem hall semmit. Lábai ruganyos eleganciával és erővel hajlanak, a gondolatai azonban messze járnak ezen a hideg, decemberi reggelen.

2

Gwendy még nedves hajjal, kevés sminkkel is fantasztikusan néz ki. Magára von pár elismerő pillantást – hogy a nyíltan irigykedőket ne is említsük –, míg a zsúfolt lift sarkában áll. Régi barátnője, Olive Kepnes, ha még élne (Gwendy még ennyi év után is majdnem mindennap gondol rá), azt mondaná, Gwendy ragyog, akár a nap, és még hozzá egy-két csillag. És igaza is lenne.

Egyszerű, szürke nadrágjában, fehér selyemblúzában és alacsony sarkú, belebújós cipőjében (amit anyja praktikus cipőnek hív) Gwendy tíz évvel tűnik fiatalabbnak harminchét événél. Heves vitába szállna mindenkivel, aki ezt közli is vele, de hiába tiltakozna. Egyszerűen ez az igazság.

A lift csenget, majd ajtaja kinyílik a második emeleten. Gwendy és két kollégája kioldalaz a többiek mögül, majd csatlakozik az alkalmazottak kis csoportjához, akik egy kordonnal elzárt biztonsági ellenőrző pont előtt sorakoznak. A bejáratnál nagydarab, jelvényt viselő biztonsági őr áll, oldalán fegyverrel, és egyenként olvassa le kéziszkennerével a belépőkártyákat. Pár lépéssel mögötte fiatal női őr áll, és a képernyőt nézi, miközben az alkalmazottak elhaladnak a fémérzékelő kapu függőleges oldalfalai között.

Gwendy sorra kerülvén laminált belépőkártyát húz elő bőr oldaltáskájából, majd odaadja az őrnek.

– Jó reggelt, Peterson képviselő asszony! Sűrű napja lesz? – Beolvassa a vonalkódot, és barátságos mosollyal nyújtja vissza a kártyát.

– Minden napom sűrű, Harold. – Gwendy kacsint. – Maga is tudja.

Az őr mosolya szélesebbé válik, kivillannak aranyozott metszőfogai.

– Én nem árulkodom, ha maga se.

Gwendy felnevet, és elindul, de még hallja az őr hangját a háta mögül.

– Adja át üdvözletemet a férjének!

Gwendy hátrapillant a válla fölött, és megigazítja karján a táskát.

– Átadom. Egy kis szerencsével karácsonyra itthon lesz.

– Ha isten is úgy akarja – mondja Harold, és keresztet vet, majd a következő alkalmazotthoz fordul, és beolvassa a kártyáját. – Jó reggelt, képviselő úr!

3

Gwendy irodája tágas és rendezett. A halványsárgára festett falakat Maine térképe, egy négyszögletes, ezüstkeretes tükör és a Brown Egyetem zászlaja díszíti. A szemközti falnál, középen álló mahagóniasztalra élénk, meleg fény ragyog. Az asztalon egy búrás lámpa, egy telefon, egy határidőnapló, számítógép és billentyűzet, valamint több kupac papírmunka látható. A szoba túlsó végében sötét bőrkanapé található, előtte kávézóasztal, legyezőszerűen szétterített magazinokkal. Az egyik oldalon kisasztal, rajta kávégép. Egy távolabbi sarokban háromfiókos irattartó szekrény, valamint egy kemény kötésű könyvekkel, csecsebecsékkel és bekeretezett fényképekkel megrakott kis könyvespolc áll. A két legnagyobb fénykép közül az egyik a lebarnult, ragyogó arcú Gwendyt ábrázolja, amint kart karba öltve áll egy jóképű, szakállas férfival a két évvel ezelőtti július negyedikei parádén, Castle Rockban. A másikon a sokkal fiatalabb Gwendy áll anyjával és apjával a Washington-emlékmű talapzatánál.

Gwendy az asztalánál ül, állát összekulcsolt kezén nyugtatja, és a szüleivel közös fényképet nézi az előtte nyitva heverő jelentés helyett. Egy pillanattal később felsóhajt, becsukja a dossziét, és félretolja.

Ujjai végigsuhannak a billentyűzeten, ahogy megnyitja az e-mail-fiókját. Tekintete átfutja a több tucat értesítést, és megakad egy e-mailen, ami az anyjától érkezett, az időbélyeg szerint tíz perce. Duplán rákattint, és képernyőjét kitölti egy beszkennelt újságcikk.

Castle Rock-i Hírmondó

1999. december 16., csütörtök

MÉG MINDIG SEMMI NYOMA A KÉT ELTŰNT LÁNYNAK

Annak ellenére, hogy az egész országban keresik őket, és az aggódó állampolgároktól több tucat tipp érkezett be, még mindig nem halad előre a két, Castle megyében elrabolt lány ügye.

A legutóbbi áldozatot, Carla Hoffmant (15) a Castle Rock-i Juniper Lane-en álló házukban lévő hálószobájából rabolták el december 14-én, kedd este. Nem sokkal este 6 után a bátyja átment az út túloldalán lakó osztálytársához. Mikor nem több mint tizenöt perc múlva hazament, észrevette, hogy a hátsó ajtót betörték, a húga pedig eltűnt.

„Éjjel-nappal azon dolgozunk, hogy megtaláljuk a lányokat – jelentette ki Castle Rock rendőrfőnöke, Norris Ridgewick. – A szomszédos városokból is csoportosítottunk át rendőröket, és további kereséseket szervezünk.”

Rhonda Tomlinson (14), a közeli Brighton lakója, az iskolából hazafelé menet tűnt el december 7-én, kedden…

Gwendy homlokráncolva nézi a képernyőt. Eleget látott. Bezárja az e-mailt, és elfordulna, de habozik. A billentyűzet felé nyúl, átvált a MENTETT LEVELEK mappára, és a nyíl gombbal lefelé görget. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után megáll anyja egy másik levelénél, melynek dátuma 1998. november 19. A levél címsorában ez áll: GRATULÁLOK!

Gwendy megnyitja, és kétszer rákattint egy linkre. A képernyő közepén kis, sötét ablak jelenik meg, rajta keresztben a Jó reggelt, Boston! felirat. Ezután életre kel egy alacsony felbontású videó, és a hangszórókból felharsan a Jó reggelt, Boston! főcímzenéje. Gwendy gyorsan lejjebb veszi a hangerőt.

A képernyőn Gwendy és egy népszerű reggeli műsor házigazdája, Della Cavanaugh egymással szemben ülnek, egyenes támlájú bőrfotelokban. Mindketten keresztezik a lábukat, blúzuk gallérjára mikrofon van erősítve csipesszel. A videó tetején futószalagként gördül végig a főcím: HELYI LÁNY NAGY SIKERE.

Gwendy megrándul, mikor meghallja saját hangját a videón, de nem kapcsolja ki. Ehelyett állít a hangerőn, hátradől a székében, és nézi, ahogy meginterjúvolják. Eszébe jut, milyen elképesztően furcsa – és nyugtalanító – érzés volt elmesélni élete történetét több ezer idegennek…