A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Nora Roberts: Of Blood and Bone

St. Martin’s Press, New York, 2018

Fordította: Tóth Gizella

Tördelés: Kovács Mária

Borító: Szabó Vince

Copyright © 2018 by Nora Roberts

Cover copyright © Szabó Vince, 2020

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-052-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Kaylának, aki okos és erős

A VÁLASZTÁS

Dicsőség vár, bár porból vettek,

Az emberhez Isten oly közel,

S ha szól a Kötelesség: Tedd meg,

Az ifjú szól: Megteszem, ha kell!

Ralph Waldo Emerson

ELŐSZÓ

Azt mondták, egy vírus pusztította el a világot. De a mágia volt. Sötét, mint a holdtalan éjfél. A vírus volt a fegyvere: zúgó nyílzápor, néma golyók, fogazott élű penge. És mégis, a Végzetet, amely milliárdoknak hozott hirtelen, fájdalmas, csúnya halált, az ártatlanok terjesztették: egy kéz érintése, egy anya jó éjt puszija.

Az első sokkoló csapás túlélői közül sokan maguk vetettek véget az életüknek, vagy más keze által hullottak el, ahogy az őrület, a gyász és a félelem tüskés indái megfojtották a világot. Mások, akik nem találtak menedéket, élelmet, tiszta vizet, gyógyszereket, elsorvadtak és meghaltak a segítségre és reményre várva, amely sohasem jött el.

A technológia gerince megroppant, sötétséget és csendet hozva el. A kormányok elvesztették hatalmi helyzetüket.

A Végzet nem kegyelmezett a demokráciának, a diktátoroknak, a parlamenteknek vagy a királyságoknak. Egyforma mohósággal falta az elnököket és a parasztokat.

Az évezredek óta elhalványult fények felszikráztak, és életre keltek a sötétségből. A fekete és fehér mágia kiemelkedett a káoszból. A felébredt erők választást kínáltak jó és rossz, fény és sötétség közt.

Egyesek mindig a sötétséget választják.

A bűbájosak osztoztak az emberekkel azon, ami a világból megmaradt. És azok, akik a sötét erőkkel jegyezték el magukat, legyenek bár emberek vagy varázserővel bírók, lesújtottak, romhalmazzá változtatták a nagyvárosokat, és vadásztak azokra, akik elbújtak előlük, vagy szembeszálltak a rombolással. Vadásztak rájuk, hogy leigázzák, elpusztítsák őket, és a vérükben dagonyázzanak, miközben a hullájuk szerteszét hever.

A pánikba esett kormányok megparancsolták a hadseregüknek, hogy szedjék össze a túlélőket, „fékezzék meg” a bűbájosakat. Ezért, ha egy gyerek felfedezte a szárnyait, könnyen egy laboratóriumban, egy asztalhoz kötözve találta magát – a tudomány nevében.

Az őrültek gonosz igazságuk biztos tudatában istenre hivatkoztak, félelmet és gyűlöletet keltve saját hadsereget toboroztak, hogy megtisztítsák a földet azoktól, akik „mások”. A mágia az ördög műve, prédikálták, s aki birtokolja, maga is démon, akit vissza kell küldeniük a pokolba.

Fosztogatók cirkáltak a romos városokban, a fő- és mellékutakon, puszta élvezetből felégették az épületeket, és gyilkoltak. Az ember mindig megtalálja a módját, hogy kegyetlenkedjen a másik emberrel.

Egy romba dőlt világban ki állítaná meg őket?

Jön majd egy harcos, suttogták a fényben, mormolták a sötétben, s a hír eljutott az emberekhez is. Egy harcos, Danu istennő népének leánya, aki mindaddig rejtőzködik, amíg fel nem veszi a kardját és a pajzsát. Amíg ő, a Kiválasztott a fényt a sötétség ellen vezeti.

De a hónapokból évek lettek, és a világ továbbra is megtört maradt. Folytatódott a vadászat, a rajtaütések és a tisztogatás.

Néhányan elbújtak, és csak éjszaka óvakodtak elő, hogy guberáljanak vagy lopjanak annyit, amennyi elég egy újabb nap túléléséhez. Mások úgy döntöttek, hogy az utakat járják, végeérhetetlenül vándorolva a semmibe. Voltak, akik az erdőkbe mentek vadászni, vagy a földekre gabonát termeszteni. Megint mások közösségeket alapítottak, amelyek létszáma hol felduzzadt, hol elapadt, miközben a túlélésért küzdöttek egy olyan világban, ahol egy marék só értékesebb volt az aranynál.

És néhányan, mint azok, akik megtalálták és megalakították New Hope-ot, újjáépítettek.

Amikor a világ véget ért, Arlys Reid tudósított róla megörökölt New York-i híradóspultja mögül. Figyelte, ahogy a város ég körülötte, s végül úgy döntött, elmondja az igazat mindenkinek, aki még hallhatja, és elmenekülhet.

Közelről látta a halált, ölt, hogy életben maradjon.

Látott rémálmokat és csodákat.

Egy maroknyi ember társaságában, köztük három csecsemővel, rátalált egy kihalt vidéki városra, és New Hope-nak, Új Reménynek nevezték el. És ott megvetették a lábukat.

Most, a negyedik évben New Hope több mint háromszáz embernek adott otthont, volt polgármestere és városi tanácsa, rendőrsége, két iskolája – az egyik a mágia oktatására és gyakorlására –, közösségi kertje és konyhája, két farmgazdasága, az egyiken malommal, kórháza, benne egy kis fogászati rendelővel, könyvtára, fegyverraktára és polgárőrsége.

Voltak orvosaik, gyógyítóik és füvesasszonyaik, takácsaik és kézimunkaköreik, vízvezeték- és egyéb szerelőik, ács- és asztalosmestereik, szakácsaik. Néhányuk a régi világban is űzött mesterségét folytatta. Legtöbbjük az új világban sajátított el új szakmát.

Éjjel-nappal fegyveres őrség vigyázta a várost. S noha önkéntes alapon ment, a legtöbb lakos részt vett a harci és fegyveres kiképzésen.

Az első évben történt New Hope-i mészárlás nyers heget hagyott a szíveken és az elmékben. Ez a heg és a halottak sírjai vezettek oda, hogy felállítsák a polgárőrséget, és mentőcsapatokat alakítsanak, akik az életüket kockáztatták, hogy megmentsenek másokat.

Arlys a járdán áll, a várost nézte, és látta, miért fontos. Miért fontos ez az egész. Többet jelent puszta túlélésnél, mint az első szörnyű hónapokban, többet még az azt követő időszak építkezéseinél is.

Az életet jelentette, és a város nevéhez hasonlóan a reményt.

Számít, gondolta most Arlys, amikor Laurel, a manó kijött a házból, ahol lakott, hogy tisztára söpörje a verandát. Az utca végén Bill Anderson fényesre pucolta a kirakatüveget, és odabent a polcokon több tucat hasznos holmi várta, hogy elcseréljék.

Fred, az ifjú gyakornok, aki Arlysszal együtt nézett szembe a földalatti alagútjának borzalmaival, amikor New Yorkból menekültek, nyilván a közösségi kertben szorgoskodott. Fred varázsszárnyaival és törhetetlen optimizmusával minden napját reményben élte.

Rachel, az orvos és jó barát, kilépett, hogy kinyissa a rendelőt, és intett Arlysnak.

– Hol van a baba? – kérdezte Arlys.

– Alszik… hacsak Jonah nem vette fel újra, amikor hátat fordítottam. Rajong érte.

– Ahogy egy apukának illik. Nem ma van a hathetes vizsgálat, doki? Nagy nap ez neked.

– Ez a doki már zöld utat adott a betegének, de Ray fog hivatalosan kiírni. Neked is nagy nap ez a mai. Hogy érzed magad?

– Remekül. Izgatottan. Kicsit idegesen.

– Majd belenézek… és látni akarlak, miután végeztél.

– Itt leszek. – Beszéd közben Arlys domborodó hasára tette a kezét. – Ennek a gyereknek lassan ki kell bújnia. Hamarosan már kacsázni sem tudok majd.

– Megnézzük. Jó reggelt, Clarice – köszöntötte Rachel a nap első páciensét. – Gyere be egyenesen. Sok szerencsét, Arlys. Hallgatni fogjuk az adást.

Arlys kacsázva elindult – de tényleg, van rá jobb szó? –, majd megállt, amikor a nevén szólították.

Megvárta Will Andersont, gyerekkori szomszédját, a város jelenlegi rendőrfőnökét, és mint kiderült, élete szerelmét.

A férfi a hasára simította a tenyerét, megcsókolta.

– Elkísérjelek a munkába?

– Persze.

Összekulcsolták az ujjaikat, és együtt sétáltak oda, ahol a férfi az ideérkezése utáni első hónapokban élt.

– Nem baj, ha itt maradok és nézlek?

– Maradj, ha akarsz, de nem tudom, meddig fog tartani a telepítés. Chuck optimista, de…

– Ha Chuck azt mondja, meg tudjuk csinálni, akkor meg is fogjuk.

Ahogy az asszony hasán ideges rángás futott keresztül, nagyot sóhajtott.

– Veled kell mennem.

Chuck volt Arlys elsődleges információforrása a Végzet idején: egy hacker és számítógépzseni, aki a jelenleg meglévő technikájukat irányította. Az alagsorból, természetesen, mert a férfi megrögzött alagsorlakó volt.

– Látni akarlak munka közben – tette hozzá Will.

– Minek nevezed azt, amit otthon az Új Remény Hírlevéllel csinálok?

– Munkának és áldásnak a közösség számára. De most élő közvetítésről beszélünk, drágám. Te erre születtél.

– Tudom, hogy néhányan aggódnak a kockázat miatt, hogy magunkra vonjuk a figyelmet. Rosszfajta figyelmet.

– Megéri. És Chuck nemcsak hogy tudja, mit csinál, de mágikus pajzsok is védenek majd. Ha egy embert el tudsz érni odakint, akkor százat is. Sokan még mindig nem tudják, mi az ördög folyik a világban, honnan szerezzenek segítséget, élelmet, gyógyszert. Számít, amit most csinálsz, Arlys.

Az asszonynak is számított, nagyon is, amikor Will az életét kockáztatta egy-egy mentőút során.

– Eltűnődtem, mi az, ami igazán fontos. – Megállt a ház előtt, a férfi felé fordult. – Te állsz a lista élén.

Megkerülték a házat, hátramentek az alagsori ajtóhoz.

Odabent a helyiség, amely valaha nagy nappali volt, most minden informatikus vágyálmává alakult át. Feltéve, hogy alkatrészek, kábelek, merevlemezek és alaplapok összerakásáról, ősi számítógépek és laptopok kibelezéséről és újrakonfigurálásáról, különböző képernyők felfüggesztéséről álmodott.

Arlys úgy vélte, Chuck épp ilyesmiről álmodik.

A férfi az egyik billentyűzetnél ült kapucnis pulóverében és sokzsebes nadrágjában, a közösségi fodrász jóvoltából kifehérített haján fordítva ült az ellenzős sapka. Hegyes kis szakálla élénkvörösen virított.

Fred fürtjei szintén vörösen, vidáman ugráltak, amikor a lány felpattant a három négyéves és egy halom játék mellől.

– Íme a tehetség! Én vagyok a gyártásvezető, a kifutófiú és az operatőr asszisztense.

– Azt hittem, én vagyok a kifutófiú – jegyezte meg Katie, a három kicsi anyja, aki a megereszkedett kanapé karfáján ült, de fél szemét a gyerekein tartotta. Arlys tudta, hogy Chuck gyakran éjszakázik a roskatag alvóalkalmatosságon.

– Kifutófiú-segéd és az erősítők felügyelője.

Katie az ikreire, Duncanre és Antoniára nézett.

– Izgatottak. Remélem, hogy tudják… ők is, és mindenki más is, hogy mit csinálunk.

– Segítünk Arlysnak és Chucknak beindítani – vigyorgott rá anyjára Duncan. – Én és Tonia.

– Nyomás – kuncogott Tonia, és felemelte a kezét. Duncan hozzányomta a tenyerét az övéhez. Fény ragyogott fel.

– Még ne!

Hannah, aki az ikrekkel ellentétben szőke és rózsás arcú volt, felállt. Megsimogatta az anyja lábát, mintha vigasztalni akarná, aztán Arlyshoz ment.

– Mikor bújik ki a baba?

– Hamarosan. Remélem.

– Nézhetem?

– Áá…

Katie nevetve felállt, felkapta és megcsókolta a kislányt.

– Valószínűleg nézni fogja.

– Arról mit sem tudok, kölyök. – Chuck megpördült a székkel. – De most történelmet írunk, megnézheted a New Hope-i tévé első adását.

– Készen állunk?

Chuck Arlysra vigyorgott, és az ujjával szalutált.

– Igen, határozottan készen állunk, csak egy kis segítség kell a mi kis erősítőinktől.

Az ikrek felugrottak, a szemük felcsillant.

– Ne, még ne! – Ezúttal Arlys fogta vissza őket. – Át kell néznem a jegyzeteimet… meg egyebeket. Szükségem van még néhány percre.

– Nem megyünk sehová – mondta neki Chuck.

– Rendben, hm, csak néhány perc.

Arlys nem számított rá, hogy ilyen zaklatott lesz. Hátrament a jegyzeteivel, és kilépett a szabadba. Fred követte.

– Nem kellene idegeskedned.

– Ó, Jézusom, Fred!

– Komolyan mondom. Annyira jó vagy benne. Mindig is jó voltál.

– Azért kaptam meg a híreket New Yorkban, mert mindenki meghalt.

– Akkor valóban az volt a helyzet. De később úgyis megkaptad volna. – Fred közelebb lépett, és Arlys vállára tette a kezét. – Emlékszel, mit tettél az utolsó napon?

– Még mindig rémálmaim vannak miatta.

– Amit akkor tettél – folytatta Fred –, amikor Bob pisztolyt szegezett a fejednek az élő adásban. Kitartottál. És amit akkor tettél, amikor ott, melletted ülve megölte magát. Kitartottál, sőt. Egyenesen a kamerába nézve elmondtad az igazat. Jegyzetek vagy súgógép nélkül. Mert ez az, amit csinálsz. Elmondod az igazat az embereknek. Most is ezt fogod tenni.

– Fogalmam sincs, miért vagyok ennyire ideges.

– Talán a hormonok teszik.

Arlys nevetve simogatta meg a hasát.

– Talán. Aranyér, gyomorégés, hormonok. Gyereket várni igazi kaland.

– Alig várom, hogy nekem is részem legyen benne – sóhajtott Fred, és a kertek felé nézett. – Csillió kisbabát akarok!

Arlys remélte, hogy boldogul ezzel az eggyel… méghozzá hamarosan.

De most dolga van.

– Jól van, rendben. Hogy nézek ki?

– Csodásan. De ma én vagyok a sminkesed is. Bepúderezlek a kamerának, és ki is rúzsozlak, és akkor nagyszerű leszel.

– Szeretlek, Fred, de tényleg.

– Ó, én is szeretlek, de tényleg.

Arlys hagyta, hogy Fred púderezzen és fessen. Elmondott néhány nyelvtörőt, ivott egy kis vizet, jógalégzést végzett.

Amikor visszatért a fürdőszobából, látta, hogy apósa a kanapén ül a gyerekek gyűrűjében. Valahogy vonzotta magához a kicsiket.

– Bill, ki vigyáz a boltra?

– Egy órára bezártam. Élőben és személyesen akarom látni a lányomat. A családod büszke lenne rád. Apád, anyád és Theo is büszke lenne rád.

– Vedd úgy, hogy ez a híradóspult – érintette meg Chuck a sok asztal előtt álló székek egyikét. – Ebbe a kamerába fogsz nézni. Megvan a szög. Amit itt csinálunk, srácok, az egy kib… kemény párhuzamos adás. Megy az amatőr rádió, az élőközvetítés és a kábeltévé. Onnan foglak figyelni, és csinálom a dolgomat. De te ne figyelj a kulisszák mögötti emberekre. Ez a te műsorod, Arlys.

– Rendben. – Arlys leült, beállította a széket. Kinyitotta a mappát, és a legutolsó karácsonyon készült családi fotót elővéve a billentyűzetnek támasztotta. – Én kész vagyok, ha ti is.

– Fred fog visszaszámolni. Rajta, gyerekek, durr bele.

– Csak semmi „durr”! – emelte égnek a kezét Katie. – Fogalmad sincs, mivel jár.

– Beindítjuk. – Tonia boldogan megriszálta a popsiját. – Mi csináljuk, Duncan.

– Nyomás.

A kisfiú a húgára vigyorgott, és megfogták egymás kezét. Ujjaik közt fény remegett.

– Erről beszélek! – Chuck egyik monitortól a másikig rohant, megigazított valamit, rikkantott egyet. – Erről beszélek! Adásban vagyunk, úgy értem, a-dás-ban!

– Arlys! – Fred a kamera mögé lépett. – Öt, négy…

Az ujjaival fejezte be a visszaszámlálást, és ragyogó mosollyal mutatta az utolsót.

– Jó napot kívánok, itt Arlys Reid beszél. Nem tudom, hányan hallanak vagy látnak, de aki igen, adja tovább a hírt. Olyan gyakran jelentkezünk, amilyen gyakran lehetséges, hogy információval szolgáljunk, elmondjuk az igazat, hogy beszámoljunk az eseményekről. Hogy akik hallják, tudják: bárhol vannak is, nincsenek egyedül.

Újabb mély lélegzetet vett, a kezét a hasára szorította.

– Négy évvel a Végzet pusztítása után a forrásaink megerősítették, hogy Washingtonban a helyzet továbbra is instabil. A város területén érvényben maradt a szükségállapot, miközben a Fosztogatók néven ismert bandák és a sötét mágiát űző bűbájosak támadásai folytatódnak. Az ellenállók áttörtek egy elkülönítő központ biztonsági őrségén a Virginia állambeli Arlingtonban. A szemtanúk szerint több mint harminc embert szabadítottak ki.

Negyvenkét percig beszélt. Beszámolt a houstoni robbantásokról, a Tisztaság Harcosainak támadásáról a marylandi Greenbeltben, gyújtogatásokról, rajtaütésekről.

De a műsort az emberiességről, bátorságról és kedvességről szóló történetekkel zárta. Mobil orvosi rendelőkről, amelyek lovas szekereket használva jutnak el távoli táborokig, a lakhelyüket elhagyni kényszerülők számára létesített menedékhelyekről, a mentőakciókról és élelmiszerbankokról.

– Vigyázzanak magukra! – mondta végül. – De ne feledjék, nem elég, ha vigyáznak magukra. Éljenek, dolgozzanak, gyűljenek össze. Ha van egy történetük, ha vannak híreik, ha egy szerettüket keresik, és tudnak nekem üzenni, műsorba teszem. Nincsenek egyedül. Arlys Reidet hallották a New Hope-i stúdióból.

– És ennyi! – Chuck felállt, a levegőbe öklözött. – Kibaszott jó volt!

– Kibaszott jó volt – visszhangozta Duncan.

– Hoppá! – Chuck harsányan felkacagott, miközben Katie csak behunyta a szemét. – Hé, ez nagyon király volt, srácok – ugrott oda az ikrekhez, és eléjük tartotta az öklét. – Ökölpacsi. Rajta! Kérek egy öklöst!

Az ikrek fejüket egymásnak döntve felemelték apró öklüket, és férfiéhoz ütötték.

Chuck ökle felszikrázott.

– Hűha! – Az ujjait fújva táncolt kicsit. – Túlfeszültség. Imádom!

Fred próbálta visszapislogni a könnyeit.

– Ez te is tudod, milyen jó volt, és óriási.

Will lehajolt, és megcsókolta Arlys feje búbját.

– Elképesztő vagy!

– Jó érzés volt. Miután túljutottam a nehezén, jó érzés volt. Mennyi ideig voltam adásban?

– Negyvenkét fantasztikus percig.

– Negyvenkettő – pördült meg a székén. – Nem lett volna szabad ilyen sokáig itt tartani az ikreket. Ne haragudj, Katie, elvesztettem az időérzékem.

– A kicsik jól vannak, és én odafigyeltem az időre – nyugtatta meg Katie. – Most egy jó nagy alvásra lesz szükségük. – Hannah-ra pillantott, aki összegömbölyödve aludt Bill ölében. – Ahogy a húguknak. Te is úgy festesz, mint akire ráfér egy kis pihenés. Ez biztosan sokat kivett belőled. Kicsit sápadt vagy.

– Valójában, azt hiszem, hogy az adás megkezdése után öt perccel megkezdődtek a fájások. Talán már előtte is, de akkor az idegességnek tudtam be.

– Hogy mi? Fájások? Most?

Arlys megfogta Will kezét.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy el kellene mennünk Rachelhez. És szerintem ez… Oké!

Fél kézzel az asztalba kapaszkodott, a másikkal Will kezét szorongatta keményen.

– Lélegezz! – parancsolt rá Katie, és odasietve hozzá a kőkemény hasra tette a kezét, majd lassan, körkörösen masszírozni kezdte. – Csak lélegezz mélyeket! Részt vettél a tanfolyamon.

– Tanfolyam, egy fenét! Ott nem fájt ennyire.

– Lélegezz mélyeket – ismételte Katie nyugodtan. – Épp az imént csináltad meg New Hope első párhuzamos adását, miközben vajúdtál. Képes vagy túljutni egy fájáson.

– Enyhül. Határozottan enyhül.

– Istennek hála – mormolta Will, és behajlította sajgó ujjait. – Au.

– Higgy nekem, ez még az au közelében sincs. – Arlys nagyot fújt. – Komolyan Rachelt akarom.

– Én is. – Will segített neki felállni. – De azért csak lassan. Apa?

– Unokám lesz.

Katie felvette Hannah-t a férfi öléből.

– Menj velük.

– Unokám lesz – ismételte Bill.

– Fred? – nézett vissza Arlys. – Nem jössz?

– Tényleg? Mehetek? Ó, istenem! Átszaladok, szólok Rachelnek. Istenem! Chuck?

– Nem, kösz, inkább kihagyom. Ne vedd sértésnek, Arlys, de…

– Nem vettem annak.

– Gyerekünk lesz! – Fred a szárnyait kitárva kiröppent az alagsori ajtón.

Duncan az ajtóhoz ment, és nézte, ahogy elmennek.

–  A kisfiú ki akar jönni.

Katie eligazította a karján Hannah-t.

– Fiú?

– Aha. – Tonia a bátyja mellé sétált. – Mit csinál odabent?

– Az már egy másik történet – felelte Katie. – Gyertek, gyerekek, ideje hazamenni. Szép volt, Chuck.

– A legjobb munkám, mióta világ a világ.

***

A következő nyolc órában Arlys számos dolgot tanult. Az első és legsürgetőbb közülük az volt, hogy a szülés előrehaladtával a fájások sokkal keményebbek lettek és sokkal tovább tartottak.

Megtudta – nem mintha meglepte volna –, hogy Fred vidám és fáradhatatlan segítő. S hogy Will sziklaszilárd, de ez sem érte meglepetésként.

Hírt kapott arról – és ez remek figyelemelterelésnek bizonyult –, hogy legalább a harminc kilométeres körzetbe eljutott az adás, ahová Kim és Poe egy akkumulátorról működtetett laptoppal elzarándokoltak.

És azt is piszkosul megtanulta, miért hívják vajúdásnak, ha valami kemény munkával születik meg.

Volt egy pont, amikor könnyekben tört ki, mire Will átölelte.

– Már majdnem vége, kicsim. Mindjárt vége.

– Nem erről van szó. Lana. Lana jutott eszembe. Istenem, Will, édes jó istenem, hogy mindezt egyedül kellett végigcsinálnia! Max nélkül, Rachel nélkül, nélkülünk.

– Nem hiszem, hogy egyedül volt – simogatta meg Fred a karját. – Tényleg nem. Azon az éjszakán… éreztem. Sokan megéreztük a Kiválasztott születését. Nem volt egyedül, Arlys. Tudom.

– Esküszöl?

– Cserkész becsszó!

– Jó. Rendben. – Amikor Will letörölte a könnyeit, sikerült rámosolyognia. – Mindjárt vége?

– Nem téved. Ideje nyomni – mondta Rachel. – Will, támaszd meg a hátát. Arlys, a következő fájásnál nyomj. Segítsük a világra ezt a kisembert.

Arlys nyomott, zihált, nyomott, zihált, és nyolc órával azután, hogy tévés történelmet csinált, világra hozta a fiát.

Megtanult még valamit. A szeretet néha úgy csap le, mint egy villám.

– Nézd! Nézd csak! – A kimerültséget elmosta a döbbenetes szeretet, miközben a csecsemő sírt és a karjával hadonászott. – Ó, Will, nézz csak rá!

– Gyönyörű, és te is gyönyörű vagy. Istenem, de szeretlek!

Rachel hátralépett, megmozgatta sajgó vállát.

– Will, szeretnéd te elvágni a köldökzsinórt?

– Én…

Elvette az ollót Racheltől, aztán az apja felé fordult, és látta, hogy könnyek patakzanak az arcán.

Bill elvesztette az unokáit a Végzet miatt. A lányát, a feleségét, a kicsiket.

– Szerintem a nagyapának kellene. Mit szólsz hozzá?

Bill a szemüveg alá nyúlva letörölte a könnyeit.

– Megtiszteltetésnek veszem. Nagypapa lettem.

Miközben elvágta a köldökzsinórt, Fred szivárványokat varázsolt a szobába.

– Nagynéni vagyok, ugye? Tiszteletbeli nagynéni.

– Igen. – Arlys képtelen volt levenni a tekintetét a fiáról. – Te, Rachel, Katie, New Hope őslakosai.

– Remek a színe. – Rachel alaposan szemügyre vette a kisbabát. – Egy percre el kell vennem tőled az unokaöcsémet. Megmosdatom, megmérem.

– Csak egy pillanat. Szervusz, Theo. – Arlys megpuszilta a kisfiú homlokát. – Theo William Anderson. Jobbá tesszük számodra a világot. Mindent elkövetünk, hogy egy jobb világban nőj fel. Esküszöm.

Ujját végighúzta Theo arcán. Milyen pici, édes, és az övé!

Ez az élet, gondolta. A remény.

Ez az oka mindkettőnek.

Mindennap azért fog dolgozni és küzdeni, hogy betartsa a fiának tett ígéretét.

Miközben szorosan magához ölelte, ismét Lanára gondolt, és a gyermekre, akit a méhében hordozott.

A Kiválasztottra, akit ígértek.

ELSŐ FEJEZET

A farmon, ahol született, Fallon Swift megtanulta, hogyan kell növényt ültetni, termeszteni és betakarítani, tisztelni és használni a földet. Megtanulta, hogyan mozogjon erdőn és mezőn, nesztelenül, mint az árnyék, hogy vadásszon és halászszon. Megtanulta tisztelni az elejtett vadat, hogy ne vegyen el a szükségesnél többet, és semmit sem sportból.

Megtanulta, hogyan készítse el a termesztett vagy a földtől elvett javakat anyja konyhájában vagy a tábortűznél.

Megtanulta, hogy az étel több, mint egy friss tojás a tyúkólból vagy egy jó, roston sült pisztráng. Az étel a túlélést jelentette.

Megtanult varrni, bár nem tetszett neki, amikor tűvel a kezében, nyugodtan kellett ülnie. Megtanult bőrt cserzeni – nem ez volt a kedvence –, és ha nem volt más választása, tudott fonalat fonni. Megtanulta, hogy a ruha nem pusztán valami, amit felvehet. A ruha védi a testet, mint valami fegyver.

Tisztelte a fegyvereket, és fiatalon megtanulta, hogy tisztítson meg egy pisztolyt, fenjen élesre egy kést, ajzzon fel egy íjat.

Megtanulta, hogyan építsen kalapáccsal és fűrésszel, hogyan javítsa meg a kerítést vagy az öreg farmházat, amelyet ugyanúgy szeretett, mint az erdőt.

Egy erős kerítés, egy ép fal, egy tető, amely megvéd az esőtől, többet kínál boldog otthonnál. Ezek is mind a túlélést jelentik.

S noha gyakran csak egyszerűen tudta, megtanulta a varázslatokat. Hogyan gyújtson lángot egyetlen lehelettel, hogyan húzza meg a kört, hogyan gyógyítson meg egy kisebb sebet a benne lévő fénnyel, hogyan nézzen, és hogyan lásson.

Megtanulta, noha gyakran csak egyszerűen tudta, hogy a mágia több, mint ajándék, amelyet meg kell becsülni, képesség, amelyet fejleszteni kell, fegyver, amellyel óvatosan kell bánni.

A mágia jelentette és jelenti majd a túlélést.

De még étellel, menedékkel, ruhával és fegyverekkel ellátva és még mágiával sem élte túl mindenki az elmúlt időket. S nem mindenki fogja túlélni az eljövendő időket sem.

Tanult a születése előtti világról. Arról a világról, amely tele volt emberekkel, hatalmas városokkal, benne égnek törő épületekkel, ahol emberek éltek és dolgoztak. Abban a világban az emberek rendszeresen utaztak levegőben, vízen, utakon és síneken. Néhányan még az űrbe is eljutottak, és a holdra, amely ott függött az égen.

Az anyja egy New York City nevű nagyvárosban élt. Fallon tudta anyja elbeszéléseiből és a könyvekből, amelyeket falt, hogy a hely tele volt emberekkel, zajjal, fénnyel és sötétséggel.

Csodahelynek tűnt számára, és megfogadta, hogy egy napon elmegy oda.

Gyakran képzelte maga elé éjszakánként, amikor ébren feküdt, és az ablakon kívül táncoló tündéreket nézte.

Háború volt abban a világban, és bigottság meg kegyetlenség, akárcsak a mostaniban. A könyvekből és történetekből tudott a régi háborúkról, ahogy a farmra betérő látogatóktól tudott azokról is, amelyek még mindig tomboltak.

Az apja valaha katona volt. Megtanította, hogyan harcoljon a kezével, lábával, az elméjével. Fallon megtanult térképet olvasni és rajzolni, és elképzelte, hogy egy nap majd követi azt az utat, amelyről mindig is tudta, hogy végig kell járnia.

A szüleitől eltérően ő nem kötődött a régi világhoz, amelyben a Végzet annyi embert elpusztított. Azt beszélték, hogy milliárdokat. Sokan emlékeztek még, milyen volt, amikor azok a nagyvárosok áldozatul estek a lángoknak, őrült tombolásnak és a fekete mágiának. Azok, akik átélték, még mindig emlékeztek az emberi kegyetlenségre és kapzsiságra.

Amikor néha bepillantást nyert a jövőbe, látta, hogy még több világégés, vér és halál jön… és ennek ő is része lesz. Ezért gyakran feküdt álmatlanul éjszakánként, a plüssmackóját ölelgetve, egy olyan férfi ajándékát, akivel csak valamikor a jövőben fog találkozni.

Amikor a holnapot túl nyomasztónak érezte, néha kiszökött a házból, mialatt a szülei és a testvérei aludtak, hogy odakint üldögéljen, ahol a tündérek szentjánosbogarakként villództak. Ahol beszívhatta a föld, a gabona, az állatok illatát.

Legtöbbször egy gyermek csendes és ártatlan álmát aludta, egy egészséges, érdeklődő és mozgékony gyermekét, akinek szerető szülei vannak, és három idegesítő kisöccse.

Néha az apjáról álmodott, a férfiról, akivel az anyja együtt élt New Yorkban, és akit szeretett. A férfiról, akiről tudta, hogy az életét adta, hogy ő, Fallon megszülethessen.

Író volt, vezető és nagy hős. Fallon a nevét viselte, ahogy annak a férfinak a nevét is, aki a világra segítette, felnevelte, tanította. Fallon a nemzőatyja, Max Fallon után. Swift az apja, Simon Swift után.

Két egyformán fontos név, gondolta Fallon. Ahogy az anyja is két gyűrűt viselt, a két férfiét, akit szeretett.

S noha szerette az apját, ahogy egy gyermek csak szeretheti, gyakran ábrándozott a férfiról, akitől a szeme és haja színét örökölte, és aki az anyjával együtt átadta neki az erejét, amikor a szerelemben egyesültek.

Elolvasta a könyveit – minden könyv ajándék volt –, és tanulmányozta a hátlapokon lévő fotót.

Egyszer, még hatéves korában, Max Fallon egyik könyvével kuporgott a könyvtárban. Bár nem mindent értett belőle, tetszett neki, hogy egy varázslóról szól a történet, aki a varázserejét és az eszét használja a gonosz erők ellen.

Bűntudatosan dugta el a könyvet, amikor az apja bejött. Simon Swiftnek nem volt varázsereje, de rengeteg ésszel dicsekedhetett.

A férfi felkapta őt a könyvvel együtt, aztán leült, és őt is az ölébe vonta. Fallon szerette rajta a föld, az állatok, a növények… egyszóval a farm illatát.

Néha azt kívánta, hogy bárcsak neki is olyan szeme lenne, mint az apjának, amely zöldből aranyszínűvé változik, vagy egyszerűen összeolvasztja a két színt. Amikor ezt kívánta, bűntudat fogta el Maxszel szemben.

– Jó könyv.

– Olvastad?

– Igen. Az anyukám nagyon szeretett olvasni. Ezért is alakították ki ezt a szobát a könyveknek. Előlem nem kell semmit dugdosnod, kicsim. A világon semmit.

– Mert az apukám vagy – fordult felé Fallon, és arcát a férfi szívére szorította. – Az apukám vagy.

– Az apukád vagyok. De nem kaptam volna rá lehetőséget, ha nincs Max Fallon. – Megfordította a könyvet, hogy mindketten lássák a fekete hajú, jóképű, szürke szemű, határozott tekintetű férfi fényképét. – Nem lehetne enyém a világ legszebb kislánya, ha ő nem szereti az édesanyádat, és az édesanyád nem szereti őt viszont. Ha nem nemzettek volna téged. Ha ő nem szerette volna édesanyádat és téged annyira, ha nem lett volna olyan bátor, hogy az életét adja értetek. Nagyon hálás vagyok neki, Fallon, mert mindent neki köszönhetek.

– Anyu szeret téged, apu.

– Igen. Szerencsés fickó vagyok. Szeret engem, szeret téged, Colint és Travist.

– És a babát, aki a hasában van.

– Igen.

– Nem kislány.

A kijelentést hatalmas, bánatos sóhaj kísérte.

– Nem?

– Megint kisfiú lesz. Miért nem tud egy hugit csinálni nekem? Miért mindig fiúkat csinál?

Apja mellkasa megremegett, és hallotta, ahogy nevet, miközben átöleli.

– Valójában ez az én munkám lenne. Azt hiszem, ez a dolgok rendje. – Beszéd közben Fallon hosszú, fekete haját simogatta. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy továbbra is te leszel a kedvenc kislányom. Anyunak elmondtad, hogy fiú lesz?

– Nem akarja tudni. Szereti a meglepetéseket.

– Akkor én sem árulom el neki. – Simon megpuszilta a kislány feje búbját. – A mi titkunk.

– Apu.

– Hmm?

– Nem tudom elolvasni az összes szót. Némelyik nagyon nehéz.

– Igen? Mit szólnál ahhoz, ha felolvasnám neked az első fejezetet, mielőtt visszatérünk a munkánkhoz?

Úgy ültette Fallont, hogy összegömbölyödhessen az ölében, aztán kinyitotta a könyvet, az első oldalra lapozott, és olvasni kezdett.

A kislány nem tudta, hogy A varázslókirály volt Max Fallon első regénye… vagy talán valahol mélyen mégis, de örökké emlékezett rá, hogy az apja fejezetenként felolvasta neki esténként, lefekvés előtt.

***

Így tanult. Az apjától a jóságot, az anyjától a nagylelkűséget. Tanult a szerelemről, a fényről és a tiszteletről az otthonától, a családjától és az élettől, amely megadatott neki.

A háborúról, a nehézségekről és a szomorúságról az utazóktól tanult, a sok sebesülttől, akik a farmra vagy a közeli faluba érkeztek.

Leckéket kapott a politikából, és bosszantónak találta, hogy az emberek túl sokat beszélnek, és túl keveset cselekednek. És mire volt jó a politika, amikor a jelentések szerint a kormány – milyen homályos szó! – megkezdte az újjáépítést a Végzet utáni harmadik évben, hogy aztán minden újra összeomoljon még az ötödik év vége előtt?

Most, a tizenkettedik évben, az Egyesült Államok (amik Fallonnak nem tűntek egyesültnek) fővárosa továbbra is háborús övezet volt. A Fosztogatók csapatai, a fekete mágia csoportjai és a magukat Tisztaság Harcosainak nevező szekta hívői harcoltak a hatalomért, a földért, a vér szagáért. Úgy tűnt, egymás ellen és mindenki más ellen is, aki uralomra tört.

Noha Fallon békét akart, építeni és termeszteni vágyott, megértette a védelem, a védekezés és a harc szükségességét és kötelességét. Nemegyszer látta, hogy az apja felfegyverkezik, és elhagyja a farmot, hogy megvédje egyik szomszédját, segítsen megvédeni a falut. Nemegyszer látta a tekintetét, amikor hazajött, és tudta, hogy halálnak és véres küzdelmeknek volt tanúja, részese.

Fallont harcra, védelemre nevelték, ahogy a testvéreit is. Még ha a farm napfényben fürdött is, érett a gabona és a gyümölcs, temérdek vad szaladgált az erdőben, a világban, a hazai mezőkön és földeken túl kegyetlen csata, elkeseredett harc dúlt.

És az ideje, a gyerekkora, tudja jól, lassan véget ér, lepereg, mint órán a homok.

Ő a Kiválasztott.

Azokon a napokon, amikor a testvérei pokollá tették az életét – miért is fivérekkel verte meg őt a sors? –, amikor az anyja semmit sem értett meg, és az apja túl sokat várt tőle, szerette volna siettetni a visszaszámlálást.

Máskor dühöngött. Miért nincs más választása? Nincs választása? Vadászni és horgászni akart, lovagolni, az erdőben futkározni a kutyáival. Akár az öccseivel is.

Gyakran szomorkodott azon, hogy valami rajta kívül, a szülein kívül álló dolog azt követeli, hogy ő legyen a Kiválasztott. Elkeserítette a gondolat, hogy elhagyja a családját, az otthonát.

Magas, erős lánnyá fejlődött, és a benne lévő fény ragyogott. A tizenharmadik születésnapjának gondolata rettegéssel töltötte el.

Magában fortyogott, miközben segített édesanyjának elkészíteni a vacsorát. A saját kis világa és a kinti világ igazságtalanságain füstölgött.

– Ma éjjel vihar lesz, érzem. – Lana megigazította tejkaramella-szőke haját, amelyet a főzés előtt feltűzött. – De tökéletes az este ahhoz, hogy kint vacsorázzunk. Gyerünk, szűrd le a főtt krumplit.

– Miért mindig neked kell főzni? – duzzogott Fallon a tűzhelynél.

Lana gyengéden megrázta a lefedett tálat, amelyben a kertből frissen szedett paprikaszeletek pácolódtak.

– Az apád grillez ma este – emlékeztette a lányát.

– De előbb te mindent előkészítettél – morogta Fallon, miközben a krumplidarabokat a mosogatóban lévő szűrőedénybe öntötte. – Miért nem apa, Colin vagy Travis csinált mindent?

– Segítenek, ahogy te is. Ethan is… ő most tanul. De hogy a kérdésedre válaszoljak, szeretek főzni. Élvezem az ételkészítést, a családomnak különösen.

– Mi van, ha én nem? – Fallon megpördült. A magas, kamaszosan hosszú lábú lány tekintete most vihart ígért, az arca dacos és mogorva volt. – Mi van, ha én nem akarok főzni? Miért kell olyat csinálnom, amit nem akarok?

– Mert mind azt tesszük. Szerencsédre azonban a jövő heti beosztásban konyhaszolgálat helyett takaríthatsz. Szeretném, ha befűszereznéd a krumplit a sütéshez. A fűszernövényeket már felaprítottam.

– Jó, remek.

Fallon ismerte az eljárást. Olívaolaj, fűszerek, só, bors.

Ahogy azt is tudta, hogy azért vannak fűszereik és olajuk, mert az anyja és az egyik szomszédos farm boszorkánya kijelöltek egy másfél hektáros területet, és megbűvölték, hogy trópussá alakítsák. Olajfákat ültettek rá, fekete bors- és kávécserjét. Banán-, füge- és datolyafát.

Az apja másokkal együtt olajsajtolót és gyümölcsszárító gépet készített.

Közösen dolgoztak, és mindenki profitált belőle. Fallon tudta ezt.

És mégis.

– Menj, vidd ki ezeket, és mondd meg apádnak, hogy nekiláthat a csirkének.

Fallon még mindig fortyogva kitrappolt a házból. Lana a lánya után nézett, saját, nyári égboltot idéző kék szeme elhomályosult. Egynél több vihar közeledik, gondolta.

A kinti nagyasztalnál vacsoráztak, amelyet a lány apja készített. Színes tányérokkal terítettek, élénkkék szalvétát tettek fel, és kis cserepekben vadvirágok díszítették az asztalt.

Az anyja hitt a csinosan megterített asztalban. Ethannek megengedte, hogy a leheletével gyújtsa meg a gyertyákat, mert az mindig megnevettette a kisfiút. Fallon lehuppant Ethan mellé. Őt nem érezte akkora nyűgnek, mint Colint vagy Travist.

Viszont még csak hatéves volt. Előbb-utóbb majd azzá válik.

Simon, akinek barna haját kiszívta a nap, leült, és Lanára mosolygott.

– Jól néz ki, drágám.

Lana felemelte a borát, amely a saját szőlőjükből készült.

– A grillmester érdeme. Hálát adunk – tette hozzá a lányára nézve – az ételért, amelyet a saját termésünkből a saját kezünkkel készítettünk el. Reméljük, eljön a nap, amikor senki sem fog éhezni.

– Én éhes vagyok – jelentette be Colin.

– Akkor adj hálát, amiért étel van asztalon – mondta Lana, és csirkecombot tett a tányérjára, a kisfiú kedvencét.

– Segítettem apának a grillnél – állította Colin, miközben krumplit, zöldséget és egy cső főtt kukoricát szedett a tányérjára. – Így nem nekem kell mosogatnom.

– Ez nem fog összejönni, fiam – jegyezte meg Simon. Ő Travis tányérját szedte tele, míg Lana Ethanét.

Colin meglengette a csirkecombot, mielőtt beleharapott volna. Az apja szemét örökölte, azt a fajta mogyoróbarnát, amely arany és zöldes árnyalatban játszott, Lanáénál néhány árnyalattal sötétebb színű haja most fényesen ragyogott a nyári naptól. S mint mindig, most is égnek meredt, mert semmilyen fésű nem tudta megszelídíteni.

– Én szedtem a kukoricát.

Travis, aki már szorgalmasan evett, oldalba könyökölte fivérét.

– Együtt szedtük.

– Lényegtalan.

– Telen – javította kis Simon. – Lényegtelen… és nem, nem az.

– De én többet szedtem. Annak számítania kellene.

– Ahelyett, hogy a mosogatás miatt aggódnál, ami persze rád vár, megehetnéd a kukoricád – javasolta Lana, aki Ethannek segített megvajazni a kukoricáját.

– Egy szabad társadalomban mindenkinek van szavazata.

– Kár, hogy te nem olyanban élsz – bökte oldalba a fiát Simon, mire Colin szélesen rávigyorgott.

– Finom ez a kukorica.

Noha Ethan néhány tejfogát már elvesztette, lelkesen harapdálta a szemeket a csőről. Az anyja kék szemét, szép, szőke haját és derűs természetét örökölte.

– Talán indulok a választásokon – erősködött Colin, akit soha semmivel nem lehetett elrettenteni. – Én leszek a Swift Családi Farm és Szövetkezet elnöke. Aztán a falué. Átnevezem Colinville-re, és soha többé nem mosogatok.

– Senki sem fog rád szavazni – vihogott Travis, aki annyira hasonlított testvérére, hogy akár ikreknek is nézhették volna őket.

– Én szavazok rád, Colin.

– Mi van, ha én is indulok az elnökségért? – kérdezte Travis Ethant.

– Mindkettőtökre szavazok. Meg Fallonra.

– Engem hagyjatok ki – morogta Fallon a tányérján lévő ételt turkálva.

– Csak egy személyre szavazhatsz – világosította fel öccsét Travis.

– Miért?

– Csak.

– A „csak” ostoba válasz.

– Ez az egész beszélgetés ostoba – legyintett Fallon. – Nem lehetsz elnök, mert még ha lenne is rendes kormányzati struktúra, nem vagy elég idős és okos hozzá.

– Vagyok olyan okos, mint te – közölte Colin –, és egyre idősebb leszek. Lehetek elnök, ha akarok. Bármi lehetek, ami akarok.

– Álmaidban – tette hozzá Travis gúnyosan vigyorogva.

Ezzel kiérdemelt egy rúgást az asztal alatt, amelyet nyomban viszonzott is.

– Az elnök az vezető, és egy vezető vezet.

Amikor Fallon felpattant, Simon szóra nyitotta a száját, hogy megnyugtassa a kedélyeket, de elkapta Lana pillantását.

– Semmit sem tudsz arról, milyen vezetőnek lenni.

– Te meg semmit sem tudsz semmiről – vágott vissza Colin.

– Tudom, hogy egy vezető nem nevez el magáról helyeket. Tudom, hogy felelősnek kell lennie az emberekért, gondoskodnia kell arról, hogy legyen élelmük és menedékük, el kell döntenie, ki menjen háborúba, ki éljen és haljon meg. Tudom, hogy egy vezetőnek harcolnia, talán még ölnie is kell. – Ahogy dühöngött, haragos vörös fények szikráztak körülötte. – A vezető az, akitől mindenki válaszokat vár, még akkor is, ha nincsenek. Akit mindenki hibáztat, ha a dolgok rosszra fordulnak. A vezetőnek kell elvégeznie a piszkos munkát, még akkor is, ha csak átkozott mosogatásról van szó.

Elfordult, és a haragos vörös fénytől követve bevonult a házba. Bevágta maga mögött az ajtót.

– Miért kell úgy viselkednie, mint egy kényes csitri? – kérdezte Colin. – Miért gonoszkodik?

Ethan könnyes szemmel fordult az anyjához.

– Fallon haragszik ránk?

– Nem, kicsim, csak dühös. Adjunk neki kis időt, hogy megnyugodjon, rendben? – Simonra nézett. – Csak egy kis időre van szüksége. Bocsánatot fog kérni, Colin.

A fiú vállat vont.

– Lehetek elnök, ha akarok. Nem ő a világ ura.

Lana szíve kicsit elszorult.

– Mondtam már, hogy barackos sütit csináltam desszertnek? – Tudta, hogy a bűvös „süti” szóval felderíti a fiúk kedélyét. – Illetve csak azoknak, akik tisztára nyalják a tányérjukat.

– Tudok egy jó módszert arra, hogy ledolgozzuk azt a sütit – jegyezte meg Simon, megértve Lana taktikáját, és folytatta az evést. – Egy kis kosárlabda.

Mióta kialakított egy fél pályát a pajta oldalánál, a kosárlabda lett fiai egyik kedvenc időtöltése.

– A te csapatodban akarok lenni, apu!

Simon Ethanre vigyorgott.

– Feltöröljük velük a pályát, bajnok – kacsintott a kisfiúra.

– Kizárt dolog. – Colin újra a tányérjára vetette magát. – Travisszel összezúzunk benneteket.

Travis az anyjára nézett, egy hosszú pillanatra összekapcsolódott a tekintetük.

Tudja, gondolta Lana. Ahogy Colin is, még ha a harag és a sértettség most el is ködösíti az agyát.

A nővérük nem a világ ura, de a vállán cipeli a súlyát.

***

Fallon indulata az önsajnálat könnyeibe fulladt. Zokogva vetette magát az ágyra… az ágyra, amelyet az apja készített, lemásolva azt, amit Fallon egy régi, képes újságban látott. A könnyek végül elapadtak, és fejfájós duzzogásnak adták át a helyüket.

Ez nem igazságos, semmi sem igazságos. Különben is Colin kezdte. Mindig ő kezdi a hatalmas, ostoba ötleteivel. Talán mert neki nincs varázsereje. Talán mert féltékeny.

Neki adja az összes varázserejét, aztán elmehet valami idegenhez, hogy megtanulja, hogyan legyen az egész hülye világ megmentője.

Fallon csak normális akart lenni. Mint a lányok a faluban, a többi farmon. Mint bárki más.

Hallotta a kiáltásokat, a nevetést a nyitott ablakon át, és igyekezett tudomást sem venni róluk. De felállt, és kinézett.

Az ég kék maradt azon a hosszú, késő nyári napon, de anyjához hasonlóan ő is érezte, hogy vihar közeledik.

Látta az apját, ahogy Ethannel a vállán a pajta felé ballag. Az idősebb fiúk már az aszfalton szaladgáltak sportcipőjükben, amit az apjuk szerzett.

Fallon nem akart mosolyogni, amikor az apja elvette a labdát Colintól, feladta Ethannek, és odasétált a kosárhoz, hogy a kisfiú át tudja ejteni a labdát a karikán.

Nem akart mosolyogni.

Az idősebb fiúk az apjukra hasonlítottak, Ethan az anyjára.

Fallon pedig a könyvek hátoldalán lévő fotóra.

Ez önmagában gyakran annyira fájt, hogy alig bírta elviselni.

Halkan kopogtak az ajtaján, aztán az anyja lépett be.

– Gondoltam, talán éhes vagy. Alig ettél valamit.

A szégyen kezdett felülkerekedni a duzzogáson. Fallon csak a fejét rázta.

– Akkor majd később. – Lana letette a tányért a komódra, amelyet Simon készített. – Tudod, hogyan kell felmelegíteni, ha készen állsz rá.

Fallon ismét megrázta a fejét, de ezúttal eleredtek a könnyei is. Lana egyszerűen odament hozzá, és magához ölelte.

– Sajnálom.

– Tudom.

– Mindent tönkretettem.

– Dehogy.

– De akartam.

Lana megcsókolta lánya arcát.

– Tudom, de nem tetted. Bocsánatot kérsz majd az öcséidtől, de most, amint hallod, boldogok. Semmit sem tettél tönkre.

– Nem hasonlítok rájuk, rád vagy apura.

Lana megsimogatta Fallon hosszú, fekete copfját, aztán hátrébb húzódott, és az ismerős, szürke szempárba nézett.

– Meséltem neked arról az éjszakáról, amikor megszülettél. Mindig is az egyik kedvenc történeted volt. – Miközben beszélt, az ágy felé irányította Fallont, és vele együtt leült a szélére. – De sohasem meséltem arról az éjszakáról, amikor megfogantál.

– Én… – Fallon elpirult. Tudta, mit jelent a fogantatás, és azt is, hogyan történik. – Ez… nagyon fura.

– Majdnem tizenhárom éves vagy, s még ha nem is beszéltünk volna róla, akkor is egy farmon élsz. Tudod, honnan jönnek a kicsik, és hogyan kerülnek oda.

– Akkor is fura, ha az anyámról van szó.

– Kicsit tényleg az – hagyta rá Lana –, szóval igyekszem finoman megközelíteni a dolgot. Chelsea-ben laktunk. Az New York egy része. Imádtam. Volt egy édes kis pékség az utca túloldalán, és egy jó csemegebolt a sarkon. Csinos üzletek a közelben, szép régi házak. Tetőréti lakásban éltünk, én költöztem Maxhez. Azt is imádtam. Hatalmas, utcára néző ablakaink voltak. Láttam, hogyan rohan odalent a világ. A polcok tele voltak könyvvel. A konyha közel sem volt akkora, mint az itthoni, de a legmodernebbül volt felszerelve. Gyakran vacsoráztunk együtt a barátainkkal. Jó nevű étteremben dolgoztam, és voltak homályos terveim arról, hogy egy nap majd saját éttermet nyitok.

– Te vagy a legjobb szakács.

– Most nem túl nagy a verseny ezen a téren. – Lana átölelte Fallon derekát. – Hazamentem a munkából, és ittunk egy kis bort. Igazán jó bort, és szeretkeztünk. Aztán pedig, alig percekkel utána mintha felrobbant volna bennem valami. Olyan fény, olyan ragyogás, olyan… Még ma sem tudom megmagyarázni azt az érzést. Lélegzetelállító volt, a legcsodálatosabb módon. Max is érezte. Még kicsit viccelődtünk is rajta. Volt egy gyertyája. A képességem akkor még olyan szerény volt, hogy a gyertya meggyújtásakor is vaktában próbálkoztam, és csak hosszas erőfeszítés után sikerült.

– Tényleg? De hiszen…

– Megváltozott, Fallon. Azon az éjszakán megnyílt bennem valami. A puszta gondolatom erejével meggyújtottam a gyertyát. Új erő kelt életre bennem. Ahogy Maxben is. Mindannyiunkban, akikben ott rejlett a mágia. De számomra te voltál az, te voltál bennem. Az a pillanat, az a robbanás, a ragyogás, a fény, te voltál. Hetekig nem tudtam, de te voltál. Te szikráztál fel bennem aznap éjszaka. Megértettem, és egy részét te magad mutattad meg, amíg bennem voltál, hogy nemcsak nekem, Maxnek, Simonnak vagy különleges, hanem mindenkinek.

– Nem akarok elmenni. – Fallon Lana vállába temette az arcát. – Nem akarok én a Kiválasztott lenni.

– Akkor mondj nemet. Te döntesz, Fallon. Nem kényszeríthetnek semmire, azt sohasem engedném meg. Az apád sem.

A lány ezt is tudta. Mindig mondták neki, hogy ő dönt. De…

– Nem fogsz csalódni bennem? Szégyenkezni miattam?

– Nem. – Lana szorosabban ölelte magához. – Nem, soha. – Hány éjszakán át dühöngött és szomorkodott, hogy mi vár majd erre a gyermekre. Gyermekre! Az ő gyermekére. – Te vagy az életem – nyugtatgatta Lana. – Mindennap büszke vagyok rád. Büszke vagyok rád, az eszedre, a szívedre, a benned lévő fényre. Istenem, milyen fényesen ragyog! És habozás nélkül elvenném tőled azt a fényt, hogy megkíméljelek a döntéstől. Hogy nehogy döntened kelljen.

– Meghalt, hogy megmentsen. A vér szerinti apám.

– Nemcsak azért, amivé lehetsz, hanem azért, mert szeretett. Fallon, te és én… mi ketten vagyunk a legszerencsésebb nők. Két csodálatos és bátor férfi is szeret minket. Bárhogy döntesz is, ők és én mindig szeretni fogunk.

Fallon szorosan ölelte az anyját… megnyugodva, megkönnyebbülve. Aztán megérezte… Óvatosan elhúzódott.

– Van még valami. Érzem. Érzem, hogy van még valami, amit nem mondtál el.

– Meséltem neked New Hope-ról és…

– Ki az az Eric?

Lana hátrahőkölt.

– Ne csináld ezt! Ismered a szabályt a másik elméjébe való behatolásról.

– Nem csináltam. Esküszöm. Csak láttam. Éreztem. És van még más is – mondta Fallon, és a hangja megremegett. – Azért nem mondod el, mert aggódsz. Engem féltesz, érzem. De ha nem mondasz el mindent, honnan fogom tudni, mit tegyek?

Lana felállt, az ablakhoz ment. Kinézett a fiaira, a párjára, a napon alvó két öreg kutyára, Harperre és Leere. A fiúk körül szaladgáló két fiatal kutyára. A farmra, az otthonára, amelyet nagy becsben tartott. Az életre, amelyet felépített. A sötét mindig is támadta a fényt, gondolta kissé keserűen.

A mágia mindig megkövetelte az árát.

Eltitkolt dolgokat a gyermeke, a fények közt a legragyogóbb elől, mert félt. Mert egyben, otthon akarta tartani a családját. Biztonságban.

– Azért titkolóztam, mert valahol legbelül azt szerettem volna, ha nemet mondasz. Meséltem neked a támadásról, amely akkor ért, amikor a hegyi házban laktunk.

– Ketten azok közül, akik veletek éltek, átálltak. A sötét bűbájosak közé tartoztak, de csak akkor tudtátok meg, amikor próbáltak megölni benneteket. Engem. Te, Max és a többiek megküzdöttetek velük, és azt hittétek, hogy elpusztítottátok őket.

– Igen, de tévedtünk.

– Újra megtámadtak titeket New Hope-ban. Értem jöttek, és hogy megmentsen téged és engem, Max feláldozta magát. Te elmenekültél, ahogy Max mondta neked. Elmenekültél, mert tudtad, hogy visszajönnek, és meg kellett védened engem. Sokáig egyedül voltál, és ők vadásztak rád. Aztán rátaláltál erre a farmra, és rátaláltál apára. – Fallon nagy levegőt vett. – Ez az Eric volt az egyik? Az egyik sötét varázsló?

– Igen. Ő és a nő, akivel együtt volt. A nő, aki szerintem elfordította a fénytől. Meg akartak ölni engem, téged. Megölték Maxet. Eric Max öccse volt.

– Az öccse? – döbbent meg Fallon. Fivérek, gondolta, és elborzadt, bármennyire bosszantóak tudnak is lenni a fivérek. Egy család voltak. – A nagybátyám? A vérem?

– Eric úgy döntött, hogy elárulja a vérét, és megöli a bátyját. A sötét oldal mellett döntött.

– Döntött – mormolta Fallon. Újabb nagy lélegzet után kihúzta magát. – Mindent el kell mesélned. Semmit sem hagyhatsz ki. Elmondod?

– El. – Lana a szemére szorította az ujjait. Ahogy az ismerős, szürke szempárba nézett, már tudta, hogyan fog dönteni a gyermeke. – Igen, mindent elmondok.

MÁSODIK FEJEZET

Fallon bocsánatot kért. Colin csak vállat rántott, de mivel Fallon tapasztalatból tudta, hogy öccse haragtartó, felkészült a megtorlásra. Közeledett a születésnapja… és a döntés ideje, ezért szívesebben töprengett öccse várható bosszúján.

Mert az volt a normális, a család.

S jobban kedvelte Colin számító tekintetét, mint anyja és apja aggódó pillantásait.

Segített gabonát aratni, szénát begyűjteni, zöldséget szedni, gyümölcsöt szüretelni. A mindennapi teendők segítettek megőrizni a nyugalmát. Nem panaszkodott többé a konyhai munkára, legfeljebb gondolatban morgott. A nyár vége és a beköszöntő ősz egyet jelentett a befőzésekkel, lekvárkészítéssel, gyümölcsök és zöldségek eltételével télire.

A télre, amelytől rettegett.

Amikor tudott, elmenekült, és szabadidejében erdőn-mezőn kóborolt szeretett lován, Grace-en. Grace az ír kalózkirálynőről kapta a nevét, akit Fallon régóta csodált.

Néha azért lovagolt el a patakhoz, hogy üldögéljen és töprengjen… a vízbe lógatott csali csak utólag jutott eszébe. Ha halat visz haza megenni vagy elcserélni, annál jobb, de az egy-két óra magány jót tett fiatal, aggódó lelkének.

Néha kicsit gyakorolt is ott – hívta a pillangókat, kiugrasztotta a halakat a vízből, apró levegőörvényeket pörgetett az ujjain.

Egy forró napon, amikor a nap hevesen tűzött, szinte szellő sem rezdült, és úgy tűnt, a nyárnak sohasem lesz vége, Fallon a kedvenc helyén ült. Mivel olvasni akart, a horgászbotja varázslattal alátámasztva lógott a patak fölött.

Rávehette volna a halakat, hogy harapjanak a csalira, de ezt az erőt – erre megtanították – csak olyankor használhatja, ha valódi éhséget kell csillapítania.

Néha madárfütty hallatszott, máskor elsurrant valami az aljnövényzetben. Ha nem merült volna oly mélyen a könyvbe, Fallon vizsgáztatta volna magát, felismeri-e a hangokat. Szarvas, nyúl, mókus, róka, medve. És nagy ritkán ember.

De élvezte, hogy teljesen átadhatja magát a történetnek, méghozzá igazán félelmetes történetnek, amely egy különleges képességgel, ragyogó fénnyel megáldott fiúról szólt, aki csapdába esett egy öreg szállodában a gonosszal.

Fallon nem figyelt a víz buggyanására, még akkor sem, amikor megismétlődött. Meg sem hallotta, hiszen a gonosz szálló körüli, állatformára nyírt bokrok megmozdultak és a fiút fenyegették.

De a bugyborékoló hang felkeltette a figyelmét.

Szíve, amely az izgalmas történettől már így is hevesen vert, hatalmasat dobbant, amikor meghallotta, hogy valaki a nevét suttogja vizes hangon. És a víz a patakban fodrozódni kezdett.

Fallon óvatosan félretette a könyvet, és fél kezét az övében lévő késre téve felállt.

– Miféle mágia ez? – mormolta.

Jel lenne? Vagy valami sötét erő szólítja?

Újra hallotta a nevét, és a víz remegni, vonaglani látszott. A pillangók, amelyek eddig a vízparton repdestek, egyetlen, boglárkaszínű felhőként röpültek tova.

És a levegő elnémult, mint a sír.

Nos, ő nem egy könyvbéli kisfiú, emlékeztette magát Fallon, és közelebb lépett a patak széléhez.

– Fallon Swift vagyok – kiáltotta, hogy elnyomja a fülében dübörgő vér zúgását. – Ki vagy? Mit akarsz?

– Nincs nevem. Csupa név vagyok.

– Mit akarsz?

Egyetlen ujj emelkedett ki a hullámzó vízből. Fallonnak csak egy másodpercbe került, hogy felismerje, melyik és mit jelent. De így is elkésett.

Hátulról csaptak le rá, hárman egy ellen. Arccal zuhant a patakba, és öccsei nevetésére bukkant fel a víz alól.

Kisöpörte csöpögő haját a szeméből, lábával kitapogatta a talajt, és felállt.

– Hárman kellettetek hozzá, hogy megtámadjatok.

– Ki vagy? – ismételte Colin remegő hangon. – Mit akarsz? Látnod kellett volna az arcod!

– Jó látni, hogy elfogadod a bocsánatkérést.

– Megérdemelted. Most kvittek vagyunk.

Talán tényleg megérdemelte, és azt mindenképp Colin javára írta, hogy kivárta az idejét, és a testvéreit is beugratta a mókába. Sőt, csodálnia kellett a trükk ötletességét és bonyolultságát.

De akkor is.

Fontolóra vette a lehetőségeit, a megaláztatást, ha kudarcot vall, és úgy döntött, vállalja a kockázatot.

Gyakorolt.

Míg testvérei nevettek és győzelmi táncot jártak, ő gondolatban a lovához beszélt. Grace előrelépdelt, és fejével belökte Colint a vízbe.

– Hé! – Alacsonyabb lévén, a vizet taposta, míg megtalálta a talajt. – Ez nem tisztességes!

– Az sem, hogy hárman jöttök egy ellen.

– Én is fürödni akarok – kacagott fel vadul Ethan, és beugrott a patakba.

– Egye fene! – rúgta le Travis a cipőjét, és ágyúgolyóként csapódott a vízbe.

Míg a fiúk fröcsköltek és víz alá nyomták egymást, Fallon a hátára fordult és lebegett. Ezúttal Travisszel beszélt gondolatban.

Ez a te műved volt.

Igen.

Bocsánatot kértem.

Igen, de Colinnak kellett ez… és jó móka volt.

Travis nővére felé fordította a fejét, és rámosolygott.

Ráadásul nagyon meleg van ma.

Az a középső ujj durva volt.

De vicces.

Fallon sem tudta visszafojtani a mosolyát.

De vicces. Szeretnék néhány percre kettesben maradni Colinnal.

Jézusom, ez csak víz!

Nem azért. Csak szükségem van pár percre.

Travis összehúzott szemmel nézett rá. Látta, tudta, mint általában. Szóra nyitotta a száját, aztán elfordult. Csak bólintott.

Fallon kilábalt a patakból, majd miután kezét végighúzta maga előtt, hogy megszárítsa magát, elrakta a könyvét és a horgászbotot.

– Vissza kell mennünk – kiáltotta.

Nem törődött a nyafogással, amely főleg Ethantől származott, és intett, hogy kifelé.

– Segítenünk kell a vacsoránál, és várnak ránk az esti teendők.

Travis kimászott, Fallon megszárogatta.

– Kösz.

Le kellett guggolnia, hogy a partra segítse Ethant.

– Vicces dolog ruhástól úszni.

Fallon gyengéden megfricskázta az orrát.

– Az már nem lenne olyan vicces, ha vizesen, cuppogó cipőben kellene hazamenned.

Megszárította a cipőt, aztán a nadrágot, végül a kifakult Under Armour pólót, amelyről tudta, hogy valaha Coliné volt.

Megfogta Grace kantárját, és Colinhoz fordult.

– Ugyan már – intett a fiú. – Visszafizettél, amiért visszafizettem.

– Megszárítalak, ha a szavadat adod, hogy nem fizetsz vissza, amiért visszafizettem.

Colin egy pillanatig habozott, aztán csak elvigyorodott.

– Van egy jó csínyem, amin dolgozom, de megvárhatom vele a következő alkalmat, amikor megint felbosszantasz. Valószínűleg nem tart sokáig.

– De ezt a kört lezártuk – nyújtotta a kezét Fallon.

– Lezártuk.

Kezet ráztak.

Colin körülnézett, immáron ismét szárazon.

– Miért indultak el?

– Mondtam Travisnek, hogy beszélnem kell veled.

A fiú szemében gyanakvás és a megtorlás ígérete csillogott.

– Azt mondtuk, kész, és lekezeltünk.

– Nem arról. – Fallon elindult, a ló lustán baktatott utána. – Mindjárt itt a születésnapom.

– Igen, persze.

– A tizenharmadik.

– És? – Colin vállat vont. Felszedett egy botot, és a fákat kezdte ütögetni séta közben. – Valószínűleg elkezdesz fiúkkal csókolózni, masnit teszel a hajadba. Béna dolog.

– El kell mennem.

– És vezetheted a teherautót. Én is el tudnám vezetni. Nem értem, miért neked kell mindent először csinálnod.

– Colin, nem leszek itt, hogy a teherautót vezessem. El kell mennem.

– Hová?

Látta fivére arcán, hogy tudja. A szülei sohasem titkolták Mallick, a Kiválasztott és az otthontól távoli, kétéves kiképzés történetét.

A tudást nyomban dühös tagadás követte.

– Baromság. Nem mész sehová. Az egész baromság úgy, ahogy van.

Szeret káromkodni, gondolta Fallon szórakozottan. Öccse minden alkalmat megragadott a káromkodásra, amikor a szüleik nem hallhatták.

– Nem az, és amikor eljön, vele kell mennem.

– Azt mondtam, baromság. – A haragtól vörös arcú Colin elhajította a botot. – Nem érdekel, ki ez a fura fickó, de nem fog rákényszeríteni, hogy vele menj. Megállítjuk. Majd én megállítom.

– Nem fog kényszeríteni. Nem is tudna. De vele kell mennem.

– Menni akarsz. – A fiú hangja most keserű volt. Milyen fiatal, milyen keserű! – El akarsz menni, és úgy tenni, mintha valami nagy szám megmentő lennél. Úgy tenni, mintha te lennél a Kiválasztott, aki megmenti a világot. Még nagyobb baromság! – Keményen meglökte a nővérét. – Nem vagy olyan különleges, és semmi baj sincs a hülye világgal. Nézd!

Heves mozdulattal a sűrű erdőre mutatott, a lombokon átszűrődő napfényre, a késő nyár zöldellő békéjére.

– Ez nem a világ, csak az a része, ahol mi élünk, és még ez is veszélybe kerülhet. – Olyan gyorsan és hevesen tolult fel benne, hogy a lélegzete is elállt. – Nézd! Lásd a világot!

Felemelte a kezét, és olyan mozdulatot tett, mintha függönyt húzna szét.

Csata tombolt, sötét és véres. Az épületek romokban hevertek, mások lángokban álltak. Széttépett, összeroncsolt hullák feküdtek… a járdákon, döbbent rá. Egy valaha nagy város utcáin és járdáin.

Fegyver ropogása törte meg az erdő csendjét, amelyet sikolyok követtek. Villám csapott le, fekete és vörös, szakadékot robbantott, és még többen hulltak el.

Néhányan szárnyakkal repültek, amelyek belehasítottak a húsba. Mások pajzsként próbáltak védekezni a szárnyukkal.

Bűbájosak, a sötét és a világos mágia képviselői, a jó és a gonosz háborúzott a már elhullottak kiontott vére fölött.

– Hagyd abba! – Colin megragadta a kővé merevedett lány karját. – Hagyd abba! Hagyd abba!

A végét már zokogva mondta, és ez végre eljutott Fallon tudatáig.

Remegve húzta össze újra a függönyt.

– Hogy csináltad?

– Nem tudom. – Fallon émelyegve, szédülve ült le az ösvényre. – Nem tudom. Rosszul vagyok.

Colin elővette nővére kulacsát a nyeregtáskából, és melléguggolva odalökte neki.

– Igyál egy kis vizet. Idd meg, és talán a fejed a térded közé hajthatnád.

Fallon ivott, behunyta a szemét.

– Néha ezt látom a fejemben. Többnyire álmomban. Ezt vagy más helyeket. Mindig harcot, halált és lángokat. Néha ketrecbe zárt vagy asztalhoz szíjazott embereket. És rosszabbakat, még ennél is rosszabbakat. – Rácsavarta a kupakot a kulacsra. – Már jól vagyok. Fogalmam sincs, hogy csináltam. Nem tudok eleget.

Colin talpra segítette, eltette a kulacsát.

– Hol volt ez a hely?

– Nem tudom. Szerintem Washington volt, de azt sem tudom, miért gondolom így. Nem tudok eleget. Ezért kell elmennem. Többet kell tanulnom, muszáj, és félek. Nagyon félek. Meg akarnak ölni. Már meg is próbáltak megölni engem és anyut. Megölték a vér szerinti apámat. Előbb-utóbb rám találnak. Eljuthatnak ide, és megtalálnak. Ha bármi történne anyuval és apuval, veled, Travisszel és Ethannel…

A lova felé fordult, és arcát Grace nyakához szorította.

– El kell mennem, hogy megtanuljam, hogyan állítsam meg őket, különben sohasem lesz vége.

Colin sután megsimogatta a hátát.

– Veled megyek.

– Nem jöhetsz.

– Csak próbálj megállítani. – A makacs, őszinte és ártatlan bátorság visszatért. – Azt hiszed, mert nem tudok ostoba trükköket meg más baromságokat csinálni, harcolni sem tudok? Veled megyek, te hülye.

Ez meghatotta Fallont. Nem tudta, képes lesz-e valaha elmondani az öccsének, mennyire megérintette, hogy amikor a legmélyebbre süllyedt, Colin kiállt mellette.

– Nem a varázserő miatt. – Fallon még ilyen fiatalon is tudta, hogyan taktikázzon. – Nem azért, mert nem harcolnál. – Letörölte a könnyeit, és látta, hogy öccse is sírt. – Maradnod kell, hogy te legyél az elnök.

– Mi a fasz!

Colin még az újonnan feltámadt káromkodás iránti szeretetében is megtartotta a nagy F-et a legfontosabb káromkodásának.

– Hadd vázoljam a helyzetet. – Fallon immár nyugodtabban továbbindult. – Anyu és apu olyanok, mint a király és a királynő, ugye? Ők uralkodnak. De nem tudnak mindenről, ami történik. A pataknál történtekről azonban tudni fognak, hacsak meg nem esketitek Ethant, hogy hallgasson. Ha nem esküszik meg rá, fecsegni fog.

– A fenébe!

– Szóval anyuék tudni fogják, de az rendben van. Senki sem haragszik miatta. De nem tudnak mindent, és a legidősebbnek… az leszel te… szintén felelősséget kell vállalnia. Neked kell az elnöknek lenned, és vigyáznod Travisre, Ethanre, anyura és apura is. Tudnom kell, hogy itt minden rendben lesz. Kérlek. Nehéz feladat. Neked kell gondoskodnod arról, hogy mindenki jól legyen, elvégezze a munkáját, megcsinálja a leckéjét. És nem parancsolgathatsz túl sokat, mert akkor nem működik.

– Te is mindig parancsolgatsz – lökte meg a csípőjével nővérét Colin.

– Lehetnék rosszabb is. Sokkal rosszabb. Kérlek, Colin.

Megálltak az emelkedőn, ahonnan az anyjuk sok-sok évvel azelőtt először lepillantott a farmra, és új remény ébredt benne.

– Lehetek elnök – motyogta Colin. – Már mondtam, hogy meg tudom csinálni.

– Rendben.

Fallon átölelte öccse vállát, és néhány percig együtt nézték az otthonukat.

Ethan a kutyákat etette, fiatalokat és időseket egyaránt. Travis zöldbabot szedett egy kosárba a veteményesben. Az apjuk, fején egy ellenzős sapkával, a közeli mezőről tért vissza az egyik lovukkal, mire az anyjuk felegyenesedett az ágyás mellől, ahol gyomlált, és odaintett neki.

Magával viszi ezt a képet, gondolta Fallon. Ezt és a többit, bárhová kell is mennie. Bármit kell is tennie.

***

Lana nap mint nap egyfajta csodálattal nézte a gyerekeit. A Végzet előtt legfeljebb futólag gondolt rá, hogy egy napon majd gyerekei lesznek. Élvezte az életet, amit élt, a városi csillogást egy férfival, akit szeretett és csodált.

Többnyire csak szórakozásból varázsolt, de ereje is legfeljebb leheletnyi volt. Vagy legalábbis így hitte.

A munkája kielégítette, így a vágy a többre, mint például a gyerekekre, valóban csak futó gondolatként jelent meg az életében.

Egy íróval élt együtt, akinek a könyvei sikert arattak. Max sokkal komolyabban vette az adottságát, és az ereje is sokkal nyilvánvalóbb volt… de azokban a napokban még csak halvány árnyéka a későbbinek.

A szerelmük még új és izgalmas volt, és a jövő – ha egy-két napnál messzebbre nézett – határtalannak tűnt.

Aztán a világ véget ért. Minden, amit addig természetesnek vett, füst, vér és köröző varjak rikoltásai közepette elveszett. Azzal az élettel, amely azon a januári éjszakán felszikrázott benne, egy másik világ kezdődött.

Azokban a hónapokban, a téli éjszaka és a forró, nyári nap közt, amikor először pillantotta meg a farmot, olyan emberré vált, akit az elégedett városi nő, aki valaha volt, meg sem ismert volna. Tudta, alapvetően megváltozott, nem csupán a benne növekvő gyermek vagy saját növekvő ereje miatt.

Csakúgy, ahogy az az éhes, elkeseredett és gyászoló nő, aki épp Simon tyúkólját túrta fel egy tojásért, amikor a férfi rátalált, azzá az asszonnyá változott, aki álmatlanul feküdt férje karjában egy hűvös, őszi éjszakán, és egy bagoly szűnni nem akaró huhogását hallgatta.

Ez a nő megtanult szeretni, nemcsak napokon, heteken vagy hónapokon, hanem éveken át. Ültetett, vadászott, elfogadta az erejét. Négy gyereket szült abban az ágyban, amelyet megosztott azzal a férfival, aki segített a világra hozni őket.

Az ő világukba.

De ismerte a farmon, ezen a menedéken túli világot is. Élt és harcolt benne, túlélte. Elmenekült.

És most, annyi veszteség, nyereség, szomorúság és öröm után szembe kellett néznie azzal, hogy az elsőszülöttjét elküldje abba a vérrel és mocsokkal terhes világba.

Simon megsimogatta a hátát.

– Mondhatunk nemet.

Lana közelebb fészkelődött hozzá.

– Most meg a gondolataimban olvasol?

– Nem nehéz, amikor ugyanazt gondoljuk. Még csak gyerek, Lana. Igen, fontos volt, hogy a kezdet kezdetétől őszinték és becsületesek legyünk vele, hogy ne várjunk, és aztán egyszerre zúdítsuk rá mindezt, de akkor is még csak gyerek. Leültetjük, és elmondjuk neki, hogy az ő oldalán állunk. Nem kell elmennie.

– Sohasem hazudtunk neki, semmit sem titkoltunk előle. Mégis, azt hiszem, tudta volna, ha így teszünk. Benne van a tudás, Simon. Éreztem akkor is, amikor a szívem alatt hordtam, és érzem most is.

– Emlékszel még azokra az időkre, az első tavaszára? A kertben dolgoztunk. Kitettük aludni az árnyékba, az öreg almafa alá Harperrel és Leevel. Odanéztünk, amikor nevetést hallottunk, és legalább pár száz pillangó röpködött fölötte, és…

– Tündérek, azok a pici fények. – Lanának mosolyognia kellett a szép emléken. – Ott táncoltak körülötte. Ő hívta őket.

– Még járni sem tudott. Tudom, hogy többé nem kisbaba, de az ég szerelmére, még csak tizenkét éves.

Tizenhárom, gondolta Lana. Már csak napok kérdése.

Szórakozottan megtekerte a férje nyakában viselt láncot, amelyen a Mihály arkangyalt ábrázoló medál lógott.

– Úgy döntött, hogy elmegy.

– Ezt nem tudhatod.

Lana csak a férfi szívére tette a kezét.

Simon szíve kicsit elszorult az asszony tenyere alatt. Felemelte a kezét, hogy megfogja Lanáét.

Megígérték egymásnak, hogy összetartanak, ha eljön a nap, és Fallon mellé állnak, bárhogy döntsön is.

– Azt hiszem, ez megmagyarázza, miért nem veszekszik a fiúkkal. Beszélt neked róla?

– Nem, szavakkal nem. Tudom, hogy arra született, ami most kezdődik. Teljes szívemmel tudom. És gyűlölöm. – A férfi felé fordította az arcát. – Ő a mi kislányunk, Simon. Gyűlölöm, ami most jön.

– Megtaláljuk a módját, hogy megállítsuk, ami jön. Megállítsuk Fallont.

Lana megrázta a fejét, még közelebb bújt.

– Ez már túlmutat rajtunk. Mindig is így volt. Még ha megállíthatnánk is, mi lesz, amikor a fiúk felnőnek, és ezen a farmon kívüli életre vágynak? Örökre itt tartjuk őket, mint a borostyánba foglalt kincseket? Fallon miatt tudtuk nekik ezt az életet, ezt a biztonságot nyújtani. Mert ajándékba kaptuk ezt az időt.

– Az idő lejárt, értem. Tudom, hogyan védjem meg, ami az enyém, Lana.

– Bebizonyítottad, mielőtt a tiéd lettem volna. De nem harcolhatunk ez ellen. A tiéd vagyok. – Felemelte a fejét, hogy a férfira nézhessen, kezét az arcára simította. – Ahogy tiéd Fallon. És a fiúk. Nem vagyok elég erős, nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy nélküled nézzünk szembe ezzel. El kell engednünk Fallont. – Könnyek peregtek az arcán. – Segíts, hogy el tudjam engedni.

Simon megmozdult, felült, magához ölelte az asszonyt, hogy kisírhassa magát.

– Egy dolgot biztosan tudok. Fallon okos, erős, és a fenébe is, átkozottul ravasz.

Lana a könnyeken át is felnevetett.

– Ez igaz, tényleg az.

– Köztünk szólva, mindent megtanítottunk neki, amit tudtunk, és ráadásul jókora előnye is volt azon a téren. Két év. – Simon behunyta a szemét, mert a szíve még jobban elszorult. – Az idő gyorsan elrepül, és minden rendben lesz vele. Olyan ez, mint egy bentlakásos varázslóiskola, csak ő már most többet tud, mint Harry Potter.

Lana immáron megnyugodva sóhajtott fel.

– Simon.

– Mit szólnál hozzá, ha tennénk egy kört?

– Igen. – Lana letörölte a könnyeit, hátrarázta a haját. – Jó ötlet.

A házra gondolt, a kocka alakú, masszív házra, amelyet az emelkedőről látott. Arra, hogyan nyitotta meg előtte és a méhében hordott gyermek előtt a férfi.

Az évek során hozzáépítettek még… a férfi nagyon értett hozzá. Megnyitottak egy falat a nappaliban, hogy több helyük legyen az olyan tevékenységhez, mint a varrás, fonás, szövés. Az állatállományt birkákkal gyarapították. A konyha is tágasabb lett, hogy legyen hol eltenni, tartósítani a zöldségeket, gyümölcsöket. És a tél folyamán építettek egy második melegházat a növénytermesztésre.

S miközben építettek, gondolta Lana, ahogy köntösbe bújt, a hálószobákat gyerekekkel töltötték meg. Azok az értékes fények a szerelem és remény kézzelfogható bizonyítékai.

Együtt családot teremtettek, és gondoskodtak a biztonságukról… azon a bizonyos borostyánon belül, ismerte be. Együtt a legjobb alapot adták a lányuknak, amit adni tudtak.

Most együtt léptek be először abba a szobába, ahol Travis és Ethan lakott. Az ablakon besütő hold fénye az emeletes ágyra esett, amelyet Simon készített.

Travis a hasán elterülve feküdt a felső ágyon, fél karja lelógott, és a puha pamuttakaró, amelyet Lana két üveg saját uborkából készült savanyúságért cserélt, lecsúszott, a lábfejére tekeredett.

Bár Lana tudta, hogy újra ott végzi majd, beljebb lépett, és a fiúra terítette.

A lenti ágyon Ethan egyetlen boldog kupacban aludt a két fiatal kutyával, Scouttal és Jemmel. Álmában mosolygott.

– A farmon lévő állatok felét behurcolná az ágyába, ha tehetné – suttogta Simon.

– Kismalacokat – mondta Lana, megnevettetve a férfit.

– Még mindig nem tudom, hogy sikerült azt a három malacot becsempésznie mellettünk.

– Olyan jó szíve van. És ez itt. – Lana gyengéden felemelte Travis karját az ágyra. – Mindig valami csínyen töri a fejét, de sokat lát és sokat tud.

– Átkozottul jó farmer.

Lana mosolyogva lépett hátra.

– Akárcsak az apja.

Egy utolsó pillantás után kimentek, és átsétáltak Colin szobájába. A fiú összegömbölyödve az oldalán feküdt, fél kezével a takaróját szorította, mintha valaki megpróbálná ellopni tőle, mialatt alszik.

A talált tárgyak különös gyűjteménye megtöltött egy fadobozt a komódon, vagy ott állt az ablakpárkányon és a polcokon, amelyeket Simon rakott fel neki.

Érdekes kavicsok és kövek, egy patak vize által simára és fényesre csiszolt zöld üveg, egy darab száraz moha, egy negyeddolláros és néhány penny, egy törött zsebkés, egy régi kupak, egy termosz behorpadt teteje és így tovább.

– Senki sem guberál nála jobban – jegyezte meg Simon.

– Ez az ő adottsága, hogy meglátja a kincs lehetőségét egy-egy tárgyban. Tudom, hogy néha haragszik, amiért neki nincsenek olyan képességei, mint a többieknek, de ott van az érdeklődő természete.

– És rengeteg egója. Colinville.

Lana mosolyogva lehajolt, hogy megpuszilja a fiú arcát.

– Swift, colinville-i elnöknek már nincs kisfiús illata. Travis és Ethan még őrzi azt a vad, ártatlan illatot. Rajta viszont csipetnyi edzőtermi öltözőszekrényszag érződik: egészséges és férfias. – Megfordult, Simon karjába bújt. – Kíváncsi vagyok, lesz-e Colinville-nek valaha öltözőszekrénye.

– Mivel vezérigazgatóként első intézkedése egy kosárlabdapálya építése lesz, az öltözőszekrények vele járnak.

Lana a férfi arcához simította az arcát.

– Olyan jó vagy hozzám!

Simon megcsókolta, nem kapkodta el a dolgot.

– Tudod, mit kellene csinálnunk?

– Nem csináltuk már azt?

– Nem árt megismételni. De most arra gondoltam, hogy elhívhatnánk John Pike-ot a régi fényképezőgépével, hogy csináljon rólunk egy családi fotót. Felszerelt egy sötétkamrát, és úgy hallottam, vannak még készletei.

– És odaadhatod a bal lábadat egy fotóért.

– Le tudom alkudni. Bízz bennem.

– Mindig is bíztam, és nagyon szeretnék egy fényképet.

Otthagyták az alvó Colint, és átmentek Fallon szobájába.

Az ablakon kívül tündérek repkedtek, ahogy az gyakran megesett. Fallon arccal az ablak felé fordulva aludt, fél keze a rózsaszín játék macin nyugodott.

Mallick másik két ajándéka, a gyertya és a kristály a komódon volt A varázslókirály társaságában. Lana közelebb lépett, és látta, hogy Fallon apró falovat tart a másik kezében.

– Te faragtad neki az első karácsonyra. – Ismét Simon felé fordult. – Neki akarod azt a fotót, hogy magával vihesse.

– John csinálhat kettőt. Olyan átkozottul szép, ugye? Néha ránézek, és egyszerűen megáll a szívem. És arra gondolok, hogy igazából nem akarok mást, mint elriasztani azokat a fiúkat, akik majd jönnek, legalábbis addig, amíg nem találok egyet, aki elég jó neki. Majd úgy harminc-negyven… esetleg ötvenéves korában. Szeretném, ha szidhatnám, hogy túl sok sminket visel, túl rövid a szoknyája, vagy…

Lana megszorította a kezét.

– Megadtál neki mindent, amit egy apa megadhat, és amit meg kell adnia. – Hátrahúzódott, és a tenyerébe fogta a férfi arcát, mert fájdalmat látott a tekintetében. – Azon az éjszakán a te kezedbe született meg. A tiédbe, Simon. És mindig is abba a kézbe fog kapaszkodni. – Nagyot sóhajtott, és most a férfi kezét fogta meg. – Visszajön hozzánk. El sem engedném, ha nem tudnám, hogy így lesz. Visszajön hozzánk.

De hogy mennyi időre, és hogy mi történik közben, mi történik utána, azt nem látta.

HARMADIK FEJEZET

Fallon tizenharmadik születésnapján az erdő élettől vibrált, az ég ragyogott. A még le nem szüretelt gyümölcs súlyosan húzta az alma- és körtefák ágait. A szőlő fényes, kövér fürtökben duzzadt a tőkéken.

A veteményes őszi színektől pompázott: sütőtök, tök, cukkini, kövér káposztafejek, fodros kel és fehérrépasorok.

A levegő meleg volt, de a hűvös éjszakák figyelmeztettek, hogy hamarosan jönnek az első fagyok.

Simon az almaszedést a fiúkra bízta, mert így volt ürügyük fára mászni. Mivel Fallonnak volt a legügyesebb keze, ő szüretelte az evésre és aszalásra, bornak és gyümölcskocsonyának szánt szőlőt. Tudta, hogy Lana már megsütötte a mézeskalácstortát, Fallon kedvencét, és most a kertben dolgozik, gyűjti a termést, miközben ő tűzifát hasogat télre.

És mindenki úgy tesz, mintha ez átlagos nap volna, mert nem tudnak másként tenni.

Hallotta fiai nevetését, a csirkék halk kárálását, a méhek zsongását a kaptár felől. Izzadság csorgott a hátán, izmai sajogtak a kimerültségtől, miközben újabb rönköt vonszolt a hasítógéphez.

Valahol az erdőben harkály kopácsolt őrülten. A napon alvó kutyák nem törődtek az ütemes hanggal, ahogy a hegygerincen kószáló szarvasokkal sem.

A helyzet normális, gondolta Simon, minden el van baszva.

Valaha katona volt, és megtanulta, mivel jár a háború. Amikor az anyjánál rákot diagnosztizáltak, feladta azt az életet, és hazajött a farmra. Rengeteget tanult a szeretetről, az áldozatról és az asszonyi erőről.

Az anyja legyőzte a rákot, hogy aztán elvigye a vírus. Így pár napon belül eltemette mindkét szülőjét, és megismerte az igazi veszteség fájdalmát.

Úgy döntött, marad, gazdálkodik, és megtanulta, hogy ő és a többiek mit tehetnek azért, hogy életet teremtsenek akkor is, ha a világ kifordul a sarkaiból. És mit tehetnek és tesznek is mások, hogy még több halált és pusztulást okozzanak.

Az évek során többször is segített a szomszédoknak legyőzni azokat a másokat, és eltemetett barátokat, ellenséget egyaránt.

Látta a távolban, a saját, békés földjeiken túl köröző varjakat. Látta a villámot feketén villanni.

Most a lánya oda megy, ahová az ő keze már nem ér el, kilép a sötét és veszélyes világba. És ő, a férfi, a katona, az apa tehetetlen, nem állíthatja meg.

Ránézett a magas, nyurga, csinos lányra. A nap fényesen csillant a hátát verdeső, sötét hajfonaton. Széles karimájú kertészkalap volt rajta, amelyet az anyja viselt régen a kertészkedéshez. A fakókék blúz is az anyjáé volt, és megmutatta, hogy az ő kicsi lányának nőni kezdett – ahogy Lana nevezte – a didije.

Nem szeretett rágondolni.

A soványka Fallonra bő farmert úgy cserélte, ahogy a strapabíró barna bakancsot is.

Szerette volna ott tartani a lányt, ahogyan most volt. Ahogy ott áll a szőlősben, a kezében egy fürt érett feketeszőlővel, az arcát a nap felé fordítva.

A tekintetét nem véve le róla nyalábolta fel az összevágott fát, és tette a rakás tetejére. Látta, hogyan merevedik meg Fallon, figyelte, ahogy lassan megfordul, az arca kifejezéstelen… egyetlen fiatalnak sem lenne szabad ilyen önfegyelemről árulkodó maszkot viselnie.