Table of Contents

- Első rész

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- Második rész

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

Rebeca Green

SILK

(Selyem)

Rebeca Green

SILK

(Selyem)

Rainbow könyvek: 1. kötet

© Rebeca Green 2024

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024. 09. 18.

ISBN 978-963-639-621-3

Copyright

Borítóterv: Szopos Katalin

A szerző elérhetősége:

Facebook:

https://web.facebook.com/profile.php?id=61564815784013

Szerzői jog – Copyright: 2024 by © Rebeca Green

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, és a hivatalos promoter, aki rövid szakaszokat idézhet belőle. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Tartalomjegyzék

Tartalom

Első rész

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Második rész

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Első rész

1.

A huszonhetedik születésnapomra lehet, hogy egy nincstelen senki leszek. Még két hét. Tegnap elkövettem azt a hibát, hogy a családi vacsorán nem kértem meg annak a lánynak a kezét, akit az apám kiszemelt nekem. Valami agyament ihlettől megszállva még azt is bejelentettem a családnak, hogy meleg vagyok.

Így, bele, mindenki arcába!

Ez egy nagyon-nagyon rossz döntés volt!

A lehető legrosszabb!

Nem is tudom, mi ütött belém, vagy milyen démon szállt meg, hogy pont most kellett világgá kürtölnöm, hogy nem a csajokat szeretem!

Hogy miért volt ez egy extrém módon kicseszett rossz döntés?

Egyrészről, mert az apám legjobb barátjának és üzlettársának a lányáról beszélünk, akivel a „pénzt a pénzzel” elv mentén kellett volna növelnem a családi vagyont. Nem, mintha csórók lennénk, vagy a tönk szélén állnánk! Szó sincs erről! Csak apámnak soha, semmi nem elég. És baromira nem érdekli, hogy kin gázol keresztül a még több pénzért, még nagyobb befolyásért, hatalomért. Az üzlettársa egyben valami szenátor is. Gőzöm sincs, hogy ez miért volt ilyen fontos az apámnak, vagy, hogy a barátja miért akarta pont most kiárusítani az egyetlen lányát.

Másrészt meg, a mi családunk nem tolerál semmit és senkit, ami, vagy aki, eltér a normálistól.

Ami nekik normális, természetesen!

Az, hogy a saját nememhez vonzódom, a szüleimnek nem az.

Sajnos, az apám volt a legnagyobb, sőt, az egyetlen befektetőm a divatházamban, és ennek a hírnek a hatására még ott, helyben, a családi kastélynak is beillő házunk ünnepi alkalmakra fenntartott ebédlőjében közölte velem, hogy válaszként a bejelentésemre, kiszáll az üzletből. Aztán hogy egy még nagyobbat belém rúgjon, azt is hozzátette: csak becsületből, meg persze, sajnálatból fektetett be. Előre tudta, hogy nem ér semmit az egész! Most legalább be is bizonyosodik, hogy neki volt igaza.

Mintha attól lenne szar egy befektetés, hogy én meleg vagyok!

Ma reggel meg is kaptam hivatalosan a levelet, miszerint tizenöt napom van arra, hogy kivásároljam őt, és megtartsam a cégemet. Tudta jól, hogy erre most nincs pénzem. A múlt hónapban fejeztem be egy fejlesztést, gépeket vettem, meg rengeteg selymet, hogy végre megvalósíthassam a nagy álmom, a saját divatbemutatót. Ráadásul, az ő ösztönzésére! Ha jobban visszagondolok, kifejezetten a nyomására! Mert a másik opció az volt, hogy élek a jogommal, és elkezdem az apámat, mint befektetőt, kivásárolni a cégemből.

Most aztán röhöghet a markába, hogy tönkre fog tenni. Röhög is, ahogy ismerem! Tegnap éjjel biztos, hogy a sárga földig leitta magát örömében! Bár fulladna bele egyszer a hányásába!

A legdühítőbb, hogy mindez azért történt velem, mert nem a pinát szeretem, hanem a faszt. 2024-ben! Abban az USA-ban, ahol állítólag vannak emberi jogok!

Csak nem a mi családunkban!

Igaz, kaptam egy mentőövet is a hivatalos levele mellé, miszerint, ha mégis elveszem feleségül Helgát, és csinálok neki legalább egy fiúgyereket, akkor marad minden a régiben.

Mert a lány, az nem is gyerek a mi családunkban, csak a fiú. A lány, az valami selejtes egyed, aki csak arra jó, hogy szépen mosolyogjon, fogadja a vendégeket, és addig szüljön, amíg legalább egy fiú ki nem pottyan belőle.

Helga, úgy látszik, pont ez a fajta lány. Ült az asztalnál, és azon kívül, hogy műmosollyal az arcán társalgott az anyámmal, még a szeme sem rebbent, amikor az öregjeink egymás szavába vágva bejelentették: itt az ideje, hogy megismerjük egymást, és a jövő hónapban össze is házasodjunk! Ők már mindenben megegyeztek, mindent elboronáltak! Nekünk csak alá kell írni a házassági szerződést, aztán részt venni a csili-vili esküvőn, mint valami bábnak.

Hát, nem!

Most azt mondtam: NEM!

És mivel ez nem volt elég az apámnak, meg is indokoltam: meleg vagyok! Én, az ő fia, meleg vagyok! Kisgyerek korom óta sejtem, és már jó néhány éve tudom, hogy meleg vagyok!

Háromszor mondtam el neki a varázslatos szavakat, mire felfogta. Néhány másodperces néma döbbenet után üvölteni kezdett, poharakat, tányérokat csapkodott a falhoz, asztalhoz, amit éppen ért. Helga és a családja rekordidőn belül kimenekült az étkezőnkből, meg a házból is. Anyám, még mindig a műmosollyal az arcán ült apám jobbján, a szokásos félig részeg állapotában, és csak bólogatott. Néha odébb húzódott a székkel, hogy apámnak legyen elég tere dühöngeni.

Addig sem őt veri.

Tiszta haszon!

Egy idő után meguntam a cirkuszt, felálltam, és a szobámba mentem. Elhatároztam, hogy ha kell, inkább elmegyek valaki máshoz dolgozni, amíg összeszedem magam, de nem vagyok hajlandó egy ilyen házasságba belemenni! Az is lehet, hogy visszamegyek Párizsba, és végleg hátat fordítok a családomnak.

Felesleges is volt hazajönnöm! Maradtam volna ott, még két-három évig, és gyűjtöttem volna össze annyi pénzt, hogy az apám nélkül is boldoguljak! De én, hülye, mindig arra vágytam, hogy a szüleim egyszer úgy tekintsenek rám, mint a gyerekükre. Hogy legalább egyszer kérdezzék meg, hogy érzem magam? Boldog vagyok-e? Az anyám engedje meg, hogy hozzá bújjak, az apám vigyen el horgászni, vagy csak üljön le velem a hátsó verandán, és beszélgessünk az élet apró-cseprő dolgairól! Ahogy más szülők teszik! És legyenek rám büszkék végre!

Tíz éves koromtól sejtettem, és tizenhat éves koromtól határozottan tudtam, hogy a fiúkhoz vonzódok. De, mint apám egyetlen gyermeke, megpróbáltam megfelelni neki. A középiskolában kosaraztam, a főiskolán fociztam. Még csajoztam is, bár többnyire, már az első romantikus séta után szakítottam, mondván, hogy nem érzem a szikrát kettőnk között!

Mindezt az apám kedvéért!

Ha igazán őszinte akarok lenni magammal, akkor a saját anyagi biztonságomért, azaz apuci pénzéért, támogatásáért, a kényelmes életemért is tettem. Nem kell nekem álságosnak lennem, arra itt vannak a szüleim!

Titokban arra vágytam, hogy egyszer, talán, eszébe jut úgy nézni rám, mint a fiára, és nem, mint egy befektetésre.

Mert neki, minden befektetés volt. Kezdve az anyámmal, aki jó családból származott. Ennek a házasságnak a révén az apám, egy cipész és egy varrónő fia, bekerült a felső tízezerbe.

Valószínűleg addig tartott apám lehengerlő kedvessége, amíg megszáradt a tinta a házasságlevélen, meg a házassági szerződésen.

Az anyai nagyszüleim soha nem voltak szívesen látott vendégek nálunk, és a kötelező karácsonyi találkozó előtt, az apám, már hetekkel sulykolta a leckét belém, meg anyámba is, hogy mit mondhatunk, és mit nem. Ilyenkor anyám szeme alól eltűntek a monoklik, meg a karjáról is a mindenféle foltok. Az apai nagyszülőket soha nem láttam, apa mindig úgy beszélt róluk, mintha már meghaltak volna. Elmúltam tíz éves, amikor kiderült számomra, hogy abban az évben haltak csak meg.

Ennyit az apámról!

Hogy én mire számítottam?!

Valami tündérmesére, vagy varázslatra! A franc se’ tudja!

Engem a tánc, és minden más művészet is ezerszer jobban vonzott, mint ezek a férfiasnak nevezett sportok. Arról nem beszélve, hogy soha nem állt szándékomban beállni az apám mellé, a családi cégbe. Ki nem állhattam, ahogy az emberekkel bánt, beszélt! Mégis, hivatalosan vállalatvezetést, pénzügyeket tanultam az egyetemen, titokban meg divattervezést.

Ez utóbbit abból a pénzből finanszíroztam, amit fotózással kerestem. Egy színvonalas, melegeknek szóló, hetente megjelenő magazinnak voltam az állandó modellje, maszkban, mindenféle jelmezekben, nehogy valaki rám ismerjen.

Baromi jól fizettek!

Ezért az egyért nem bántam a kosarazást meg a focit, mert tökéletes lett a testem tőle. Nem is tudom, honnan merítettem bátorságot a jelentkezéshez!

Óriási szerencsém volt, mert a főszerkesztő maga is hasonló cipőben járt fiatal korában, mint én. Az apja haláláig senki nem is tudta a családjában, hogy meleg. Ez biztonságot adott nekem is. Nem kellett attól tartanom, hogy a gazdag család meleg fia egyszer csak ott fog vigyorogni, jelmez és maszk nélkül, a címlapon!

Arra is figyelt, hogy olyan időpontokban fotózzanak, amikor már alig volt valaki az épületben. A többi modellel meg szinte soha nem találkoztam.

Így is rengeteg ajánlatot kaptam a szerkesztőségen keresztül. Híresektől és gazdagoktól épp úgy, mint kettősségben élő családapáktól, akiket gúzsba kötött a társadalmi elvárás, mint engem. De nem érdekelt. Nem akartam kockáztatni! Addig semmiképp, amíg a divatbemutatómat meg nem tudom valósítani. Az lett volna a nagy kiugrás – vagy a teljes bukás számomra.

A bukást - azt már megkaptam!

Ráadásul teljesen önállóan hoztam össze!

Remélem, még működik a magazin, mert ha a házból is ki kell költöznöm, akkor szükségem lesz minden centre, hogy meg tudjak élni. Az a kevéske dugipénzem, ami van, talán az első hónapra lesz elég, semmi másra.

Apám ellen, eddig, még senki nem győzött. Nálam erősebb, keményebb üzletemberek sem.

Én meg, bár fizikailag erős vagyok, a lelkem, akár egy kislányé. Elsírom magam a filmeken, könyveken, vagy az utcán heverő, elütött kutya kihűlt testén.

Úgyhogy, az esélytelenek kétségbeesésével készülök a napra, amikor összeomlik az életem!

2.

Annak idején, hiába volt a rengeteg üzenet, meg levél, beküldött ajándék a magazinnál, sőt, még a főszerkesztő is tett egy finom ajánlatot, a szüzességemet, csak a huszadik születésnapom után veszítettem el.

Eriknek hívták.

Maga volt a CSODA!

Szőke hajú, de melegbarna szemekkel, hosszú, sűrű szempillákkal, fogászati reklámba illő, tökéletes mosollyal. Én sem vagyok éppen apróság a száznyolcvan centimmel, de legalább fél fejjel magasabb volt nálam. Egy rendíthetetlen kőszikla! Egy fanyűvő! A megtestesült szőke herceg! Minden mozdulatából áradt a határozottság, a magabiztosság! Miatta kockáztattam meg, hogy három magazint is megvettem, és otthon, a matracom alatt rejtegettem. Amikor már nagyon el voltam keseredve, akkor az ő képeit nézegettem, simogattam, és róla álmodoztam.

Egyik alkalommal, éppen végzett a fotózással, alsónaciban, beolajozott felsőtesttel jött felém a folyosón. Én a kezdéshez igyekeztem, lesütött szemmel, kezemben a maszkommal, a latex overál még szabadon hagyta a testem derékig, amikor megtorpant mellettem egy pillanatra, és a fülembe súgta:

- Lent várlak a kávézóban! Ne zuhanyozz, csak öltözz át, és gyere!

Azt sem tudtam hirtelen, hogy fiú vagyok-e vagy lány!

Elpirultam, a szívem oly hevesen dobogott, hogy azt hittem, elájulok. Mindig azt gondoltam magamról, hogy ilyen téren határozott vagyok, de elég volt két mondat ettől a szőke vikingtől, és én legszívesebben nyüszítve kucorodtam volna a lába elé, hogy csináljon velem, amit csak akar!

Alig vártam, hogy vége legyen a fotózásnak. Most először, nehezemre esett koncentrálni. A fotós meg is jegyezte, hogy itt volt az ideje, hogy én is szerelmes legyek! Ha tudta volna! Hiszen ő is, meg a főszerkesztő is már hónapok óta csak Erikről beszéltek. Mit beszéltek? Álmodoztak! Minden alkalommal, amikor szóba hozták előttem, olyan merevedésem lett a latex göncben, hogy majd kiszúrta az anyagot.

Ahogy utolsót kattant a fényképezőgép, már rohantam is az öltözőbe. Gyorsan lecibáltam magamról mindent, fél lábon ugrálva próbáltam beletalálni a farmeromba, a pólómat kétszer is meg kellett igazítanom, mire rendesen vettem fel.

Remegett a lábam, amikor megláttam a sarokasztalnál. Nem csinált semmit: nem állt fel, nem tárta ki a karját, nem vigyorgott, csak magához intett, a mutatóujjával. Boldogan rohantam, éppen csak nem lógott a nyelvem, és nem csaholtam! Majd’ átestem a saját lábamon.

- Ülj le! Fújd ki magad, szépségem, mert mindjárt összeesel a nagy izgalomtól! Pedig még nem is csináltunk semmit! - mosolygott rám csintalanul.

Anélkül, hogy megkérdezett volna, rendelt nekem egy pohár limonádét. A máskor önérzetes énem most kisfiúsan mosolygott, hogy végre, valaki gondoskodik rólam! Új érzés volt. Tetszett.

- Szűz vagy? - jött a kérdés a semmiből, minden bevezetés nélkül.

Azonnal félre is nyeltem a limót, ezer felé prüszköltem szét, ami a számban volt. Megint elvörösödtem, aznap már másodszor.

- Ezt igennek veszem! - kuncogott, és leplezetlenül legeltette rajtam a szemét.

Istenem, milyen férfias és milyen szexi volt az a mosoly! A farkam azonnal megmozdult a gatyámban. Sejtettem, hogy ha így folytatja, hamarosan bajba kerülök!

- Mehetünk? - állt fel vigyorogva és már indult is kifelé a kávézóból.

3.

Döntenem kellett! Ha vele tartok, akkor elvesztem a szüzességemet, bevezetésre kerülök valóságosan is abba a világba, ahova tartozom. Ha maradok, szenvedhetek tovább, és markolhatom esténként a saját farkam a zuhany alatt.

Úgy pattantam fel a székről, hogy kis híján felborítottam azt. A szomszédos asztaltól többen is felém fordultak, de Erik még csak meg sem torpant.

Az ajtóban értem utol. Nem szólt egy szót sem, csak mentünk egymás mellett. Most néztem meg először közelebbről. Magasabb, izmosabb volt, a vállai szélesebbek, mint az enyém, mégis olyan kecsesen mozgott, mint a táncosok. Szálfa-egyenesen tartotta magát. Lehet, hogy gyerekkorában balettozott? Még így, oldalról is láttam, hogy mosolyog. Nekem meg minden második lépésnél összeakadtak a lábaim. Most komolyan! Mit gondolhatott rólam?!

A szomszédos háztömb aljában volt egy parkolóház. A kocsija, valami öreg, csotrogány terepjáró, ott árválkodott a sarokban. Kinyitotta nekem az ajtót, megvárta, amíg beülök, majd áthajolva felettem, becsatolta a biztonsági övet. Mielőtt felegyenesedett volna, a kezével lágyan végigsimított a már keményen lüktető farkamon, majd határozottan megcsókolt.

A nyelve nem tűrt ellenkezést, azonnal a számba nyomult. Én még magamhoz sem tértem az első meglepetésből, amikor megkarcolta a körmével a mellbimbómat a pólón keresztül, és akkorát rándult a farkam, hogy azt hittem, ott, és akkor, beleélvezek a gatyámba. Össze kellett szorítani a seggemet, hogy ne így érjen csúfos véget az első randim.

- Élvezni fogod te is! Megígérem! Nyugi, szépségem! Vegyél néhány nagy levegőt, el ne durranj nekem idejekorán! - aztán még egy futó csókot lehelt a számra és mire magamhoz tértem, már be is sorolt a forgalomba.

Annyira le voltam döbbenve, hogy azt sem tudtam, merre mentünk, hol jártunk, észre sem vettem, hogy megérkeztünk, és leparkoltunk.

- Na, gyere, szüzike, lássuk, mire megyünk egymással! - mosolygott rám és már indult is a lifthez.

Én meg, mint egy nagyra nőtt csecsemő, botladoztam utána. Csak ekkor tudatosult bennem, hogy a világosszőke hajához gyönyörű, melegbarna szem társult. Ahogy ez leesett, rögtön cikázni kezdtek az agyamban a kérdések: vajon milyen színű lesz a szőrzete? Barna? Vagy szőke? Erős vagy lágy, szinte puha, mint amilyen a haja lehet, ami meglibbent a legkisebb szellőre is az utcán? Végigfutott a gerincemen a borzongás!

4.

Hogy miért pont most jutott ez a régi történet az eszembe?

Mert ma reggel, a gazdasági hírekben, ott láttam vigyorogni a képernyőn, egy fényképen, mint az egyik legfiatalabb és legsikeresebb befektetőt, aki a saját erejéből küzdötte fel magát. Mindösszesen száz dollár kezdőtőkéje volt, amikor elhatározta, hogy addig nem áll le, amíg nem lesz belőle milliárdos. És most, a legutolsó befektetésének köszönhetően, ezt a célját el is érte.

Rá van szükségem!

Ha még szóba áll velem!

Hogy miért?

Mert, elkövettem a legnagyobb hibát, amit ember elkövethet. Egy leírhatatlan, szavakba nem önthető éjszaka után, még a hajnali derengés előtt, megléptem tőle. Egyetlen sor üzenet, egyetlen szó, bármiféle magyarázat nélkül.

Piszkosul megijedtem!

Tudtam, ha maradok, a családom előtt képtelen leszek tovább titkolni a másságomat. Azt is tudtam, hogy azon a napon, amikor ez ki fog derülni, az apám engem kitagad, anyám meg csak bólogatni fog hozzá, mint az autós kutyák a hátsó ablakban.

Én erre, akkor, még nem álltam készen.

Most sem, mint kiderült!

De akkor még abban reménykedtem, hogy egyszer csak leszállnak az angyalok a mi házunkra is, és apám meg anyám észreveszik, hogy nem a nemi identitásomtól vagyok az, aki. A gyerekük.

Ahogy haladt az idő, úgy vált egyértelművé, hogy a szüleim soha nem fognak megváltozni, én meg elcsesztem a lehető legszebb, legjobb kapcsolatot, a legfantasztikusabb szeretőt, ami nagy valószínűséggel csak egyszer adatik meg az életben.

Azon az éjszakán, Erik mindent megadott nekem, amiről addig csak titokban olvastam, amiről hosszú és magányos éjszakákon át ábrándoztam, miközben a telefonomon irigykedve néztem a képeket, videókat, és magamat markolásztam.

Fantasztikus partner volt. Türelmes, de igen határozott. Mi másra volt szüksége egy tapasztalatlan zöldfülűnek, mint én, ha nem erre? Mellette gyönyörű, kedves, humoros! A tökéletes társ - lett volna, ha el nem barmolom.

Még mindig beleborzongok, amikor arra az éjszakára gondolok!

Minden szóra, minden simogatásra, az összes félelmemre, és minden ölelésre emlékeztem a mai napig!

5.

- Gyere, szüzike! Ez a kecó ugyan még nincs olyan dögös, mint a tiéd, de hidd el, reggel el sem akarsz majd innen menni! - vezetett kézen fogva, mint egy kis óvodást, a hosszú folyosón.

Nekem kezem-lábam összeakadt, nekimentem a hátának az ajtóban, miközben a zárral bíbelődött, aztán jól bevágtam a csípőmet az asztal sarkába. Végül rám mosolygott, kézen fogott, és behúzott maga után a hálószobába.

- Ülj le, és ne mozdulj, csak akkor, amikor én azt mondom! Nem szeretném, ha valaki azt gondolná, hogy verem a szeretőimet! - kacsintott rám, és én elpirultam, kipirultam, elöntött a hőség ettől az egyetlen pici gesztustól.

Kisvártatva hozott két pohár, frissen készített limonádét a konyhából.

- Nem kapsz alkoholt, mert azt akarom, hogy mindent érezz, és holnap mindenre emlékezz! Megértetted? - emelte meg az államat a mutatóujjával gyengéden.

- Igen! Megértettem! - rebegtem halkan, mint egy kisiskolás.

- Akkor jó! Most levetkőztetlek. Látni akarom végre meztelenül is ezt a tökéletes testet! Tudod te, hogy hányszor vertem ki már magamnak a te latex ruhás fotóidra?

Hatalmasat csuklottam erre a vallomásra, ő meg csak nevetett.

- Te tényleg baromira szűz vagy! Csókolóztál már fiúval egyáltalán?

- Nem. Soha. Illetve veled. A kocsiban - hebegtem, mint egy idióta.