Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

I. Gyümölcseink

II. A gyümölcstermesztés kezdetei

III. A Volga vidékén

IV. Pannóniában

V. A magyar gyümölcs a középkorban

VI. A quincunx és a balkáni út

VII. A Besztercei szilva

VIII. A Kármán körte

IX. Déli gyümölcsök

X. Az északiak

XI. A Furmint és a Kadarka

XII. Az első magyar faiskolai árjegyzék

XIII. A történeti borvidékek

XIV. A Hevesi dinnye

XV. Entz Ferenc

XVI. Egy szenvedélyes fajtagyűjtő

XVII. A szőlőtetű és a homok

XVIII. Négy csontár

XIX. A kecskeméti szőlőbűvész

XX. Gyümölcstermesztési körzetek

IRODALOM

I. TÁBLA Som

II. TÁBLA Mogyoró

III. TÁBLA Vadkörte, Pilisszántó

IV. TÁBLA Gesztenye hagyásfa, Zugliget

V. TÁBLA Háziberkenye hagyásfa, Ragály

VI. TÁBLA Molyhoskörte, Budapest

VII. TÁBLA Pompejii freskó részlete: gránátalma, alma, körte és szőlő

VIII. TÁBLA Rendszertelen gyümölcsös, Alföld

IX. TÁBLA Esterházy-kastély, Fehéregyháza

X. TÁBLA Uradalmi gyümölcsös, Szatmár

XI. TÁBLA Gyümölcsfaültetési rendszerek

XII. TÁBLA Alakfák

XIII. TÁBLA Oltási módok

XIV. TÁBLA Oltási módok

XV. TÁBLA Nagy, fekete, ropogós cseresznye

XVI. TÁBLA Gömöri nyakasszilva

XVII. TÁBLA Nyári kármánkörte

XVIII. TÁBLA Six vajkörtéje

XIX. TÁBLA Angoulemi hercegnő körte

XX. TÁBLA Füge

XXI. TÁBLA Ribiszke

XXII. TÁBLA Borbolya

XXIII. TÁBLA Furmint szőlő fürtje és levele

XXIV. TÁBLA Hárslevelű szőlő fürtje és levele

XXV. TÁBLA Szüret Szekszárd vidékén

XXVII. TÁBLA Boszmán alma

XXVIII. TÁBLA London Pepin alma

XXIX. TÁBLA Jonatán alma

XXX. TÁBLA Szederfa a Tabánban

XXXI. TÁBLA Germersdorfi óriás cseresznye

XXXII. TÁBLA Pándi meggy

XXXIII. TÁBLA Alföldi magyar kajszi öreg fája

XXXIV. TÁBLA Mezőkomáromi duránci őszibarack

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rapaics Rajmund

A MAGYAR GYÜMÖLCS

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-218-4 EPUB
ISBN 978-963-678-219-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

első kiadás: 1940.
az elektronikus változat az
első magyar kiadás alapján készült

a borító a könyv XVII. színes táblája
részletének felhasználásával készült.
Festette Zigány Zoltánné (1870 – 1932)

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Gyümölcseink

Legtöbb ember csak a kirakatokból és az asztalról ismeri a gyümölcsöket, mert a fogyasztók közé tartozik. A gyümölcstermesztők azokat a növényeket - fákat, évelőket és egyéveseket - is jól ismerik, amelyek a gyümölcsöket termik. De a gyümölcstermesztők ismeretei főként gyakorlati irányúak, tárgyuk a gyümölcstermő növények gondozása, mert ez a gyümölcstermesztő feladata. A gyümölcstermő növényt - csemetéjét, palántáját vagy magját - a gyümölcstermesztő azonban szintén készen vásárolja a magkereskedésben vagy a faiskolában.

Itt meg is szakad az az ismeretforrás, amely közönségesen a gyümölcsökről szerezhető. Ha még tovább akarjuk nyomozni a kérdést, el kell látogatnunk a gyümölcsfajták tenyésztőihez, a gyümölcsnemesítőkhöz. Tőlük azonban már nem sokat tudhatunk meg. Ez érthető, a gyümölcsnemesítő féltékenyen őrzi titkát. Éppen ezért itt már egyre inkább elméleti irányba kell fordulnia a kutatásnak. És ha még tovább nyomozunk, ha el akarunk jutni az ősforráshoz, a természethez, teljesen a tudományra kell bízzuk magunkat.

Csak a tudomány felelhet meg azokra a kérdésekre, amelyekkel a gyümölcsismeret (pomológia) kezdődik. E kérdések közt a három első így hangzik: mi a gyümölcs? milyen növények termik gyümölcseinket? hol van a gyümölcstermő növények hazája? Csupa egyszerűnek látszó kérdés, amelyre azonban annál nehezebb a felelet, mennél tovább kutatjuk.

A gyümölcsről annyit többnyire mindenki tud, hogy a növényen a virágból lesz. A virág valóban a növény rövidéletű, múlandó szerve, amelynek az a feladata, hogy - többnyire megporzás és termékenyítés után - helyet adjon gyümölccsé fejlődő részének. Sok esetben csak a termő fejlődik gyümölccsé, a virág többi része - csésze, párta és porzókör - elszárad és lehull. Sokszor azonban a virág vagy éppen a virágzat más részei is részt vesznek a gyümölcs kialakulásában, a termőn kívül a vacok, kocsány, virágzati szár, sőt esetleg a lepel is.

Ez bizony már önmagában is eléggé bonyolítja a kérdést. De még más is szerepel a gyümölcs képződésében, egyes növények száraz, mások leves, húsos gyümölcsöt teremnek. Ha jobban megnézzük a gyümölcskirakatokat, rendesen már első tekintetre feltűnik, hogy külön csoportban vannak a húsos és külön csoportban a száraz gyümölcsök. Érthető, mert a kétféle gyümölcs eltartása és gondozása még a gyümölcskereskedésben is másféle. Különböző a két csoport jelentősége is. A tudományos magyarázat pedig az, hogy a húsos, leves gyümölcsök bizonyos külső rétegei húsosodnak el, amelyben a magvak gyakorlati tekintetben teljesen értéktelenek, ellenben a száraz gyümölcsök külső rétegei elszáradnak, értékes csak belső zárványuk, a mag. Sok esetben csupán a mag kerül kereskedelembe, pl. a dióbél, mandulabél.

Kezdjük a közelebbi megismerkedést a húsos gyümölcsökkel, ezek közt is a legegyszerűbbekkel, a bogyókkal. A bogyó pusztán a termőből fejlődik, a termő középső és belső rétege elhúsosodik, csak a külső marad bőrszerű. A belső, elhúsosodó rétegek teljesen körülfogják a magvakat. Bogyót terem a szőlő, ribiszke, egres, borbolya és az áfonya.

Kezdjük szemlénket a szőlővel. Fontosságát mindenki ismeri, külön tudomány, a szőlészet (ampelológia), foglalkozik vele. Jelentősége ugyan nem annyira közvetlenül a gyümölcse miatt ilyen nagy, hanem sokkal inkább a bogyói levéből, a mustból erjesztett bor következtében. Mikor a természettudomány a múlt században minden ágában kísérleti tudománnyá lett, szőlészeti intézeteket alapítottak a szőlő és a bor tanulmányozására. A többi gyümölcs megmaradt a kertészeti körökben.

Hajdan könnyű volt eligazodni a szőlőismeretben, a régiek csak egyféle szőlőt ismertek, a termesztett transzkaukázusi szőlőt (Vitis vinifera). Napjainkban a szőlőismeret bonyolultabb tudomány, szinte az egész szőlőnemzetség ismeretét felöleli. Márpedig a szőlőnemzetség fajainak kereken 40 a száma, s ezek olyan óriás területen oszlanak el, amely az északi mérsékelt övből Ázsiában lenyúlik a Maláji-szigetekre, a forró földövbe. Legnagyobb a fajok száma Észak-Amerikában. A külföldi fajokra akkor fordult nagyobb mértékben a figyelem, amikor a szőlőtetű Európában is elterjedt.

Az ősi bor- és csemegeszőlőfajták növénye mai ismereteink szerint Transzkaukáziában - Örményországban, Azerbajdzsánban és Georgiában - továbbá Nyugat- vagy Orosz-Turkesztánban és a környező országokban honos. Hatalmas folyondár, amely magasra kúszik az erdő fáin. Bogyói többnyire feketék, a fehér bogyó a vadon élő példányokon ritka. Fontos kérdés, milyen a viszonya a transzkaukázusi szőlőnek az európai vadszőlőhöz. Hajdan azt tartották, hogy az európai vadszőlő (Vitis silvestris) a transzkaukázusi szőlő termesztett fajtáinak elvadulása. Kétségtelen, hogy idegen országokból származó gyümölcsfák nálunk elvadulhatnak, sőt látni fogjuk, hogy elvadult gyümölcsfáknak hajdan nagy szerep jutott a gyümölcstermesztésben. De ma már tudjuk, hogy az európai vadszőlő Európábán őshonos növény, amely ugyan nagyon közeli testvérfaja a transzkaukázusi szőlőnek, de nem azonos vele. A két fajt megkülönböztető tulajdonságot a magon találjuk, az európai vadszőlő magja kerektojásdad, rövidcsőrű, a transzkaukázusi szőlő - tehát a termesztett szőlőfajták - magja ellenben keskenytojásdad és hosszú csőrű. Honos Dél- Európában, ahonnan keleten a Közép-Duna, nyugaton a Rajna-völgyében hatol északra, főként a folyómenti ligeterdőkben.

A kelet-ázsiai és amerikai szőlőfajok régebben csak mint dísznövények, dendrológiai érdekességek, szerepeltek Európában, a szőlőtetű elterjedése után azonban szőlőtermesztési tekintetben is fontos szerephez jutottak, kivált az amerikaiak. Részben alanynak használják az amerikai szőlőket, részben új bor- és csemegefajtákat nemesítenek belőlük, részben pedig keresztezik a transzkaukázusi szőlővel. Eredetiben és keresztezésben alany fajta a Vitis rupesfris, vulpina, Berlandieri, termőszőlő a rókaszőlő (Vitris labrusca), amely egyszersmind keresztezéseiben is termőszőlő.

A ribiszke bogyója nagyon hasonlít a szőlőbogyóhoz, és a ribiszkecserje nagyon egyszerű növénynek látszik. A hasonlatban is, az egyszerűségben is csalódunk bizonyos mértékig. Aki jól megfigyeli a szőlőbogyót és a ribiszke bogyóját, hamarosan megtalálja köztük a különbséget. A ribiszke bogyójának csúcspontján szürkebarna, száraz képződményt találunk, a szőlőbogyón ennek semmi nyoma. A szakember azt mondja, hogy a különbség a kétféle termőállás következménye, a ribiszke bogyója alsóállású, tehát csúcspontján megmarad az elszáradó csésze, s valóban, ha jól megfigyeljük a ribiszke bogyójának csúcspontján látható képződményt, kiderül, hogy 4-5 elszáradt csészelevélke. A szőlő termője felsőállású, a viráglevelek alatta vannak, tehát akkor sem maradhatnának a bolygó csúcspontján, ha egyáltalában megmaradnának. Bármennyire hasonlít egyébként a ribiszke bogyója a szőlőbogyóhoz, íme mégis lényegesen különbözik tőle.

Ami pedig a ribiszkecserjét illeti, kell-e egyebet tudni róla, mint azt, hogy piros ribiszke (Ribes rubrum), miként már LINNÉ megnevezte, s miként természetrajzi iskolakönyveinkben találjuk? Kell bizony. Azóta kiderült, hogy a gyümölcsükért ültetett ribiszkefajták már kezdettől több ribiszkétől erednek, továbbá idők folyamán újabb ribiszkéket is bevontak a kerti termesztésbe. Az igazi piros ribiszke Észak-Európában és Szibériában honos, terjedésének nyugati határa Észak-Németországban van. Innen tovább nyugatra, Belgiumban, Észak-Franciaországban és Angliában hozzá nagyon hasonló testvérfaja él, a közönséges ribiszke (Ribes vulgare), amelynek virágjában a vacokserleg alján egy ránc fut körül, s ez a sajátsága mindig megkülönbözteti e fajt keleti testvéreitől, több más eltérő tulajdonságától itt eltekintve.

De még ezzel a két ribiszkefajjal sem merítettük ki ribiszkéink természetes ősi alakjait. Pontos elemzés kimutatta, hogy több más faj is részt kér a kerti ribiszke ősei közt. Ilyen például a szirti ribiszke (Ribes petraeum), a közép- és déleurópai hegységek ribiszkéje, amely egyebek közt virágainak zöldes-piros vagy húsvörös színével tér el az említett fajoktól. Tovább keletre, Ázsiában és a Kaukázusban más fajok helyettesítik a szirti ribiszkét, ezek közül kerti fajták őse a kaukázusi ribiszke (Ribes biebersteinii).

Ezekkel a nevekkel ugyan még nem teljes a kerti ribiszkék őseinek sora, de legalább a legfontosabbakat megismertük.

Az egres közeli rokona a ribiszkének, hajdan ugyanazon nemzetséghez sorolták, de újabban önálló nemzetségnek tekintik, s a gyümölcsész szívesen csatlakozik ehhez a rendszertani elhelyezéshez. Európa nyugati részében honos a sárgás és édes, eleinte kissé pelyhes, később le-kopaszodó bogyójú kis egres (Grossularia uva crispa). Európától a Kaukázuson át Ázsiáig terjed a nagy egres (Grossularia reclinata), amely nagyobb, zöld vagy barnáspiros, mirigyszőrös vagy kopasz bogyójú. Tudjuk, hogy az angolok nagyon szeretik ezt a gyümölcsöt, ezt a vonzalmukat Amerikában is megőrizték, s az amerikai gyümölcsnemesítők az amerikai egresfajok közt is kerestek kerti mívelésre alkalmas egresfajokat, amelyeket eredménnyel kereszteztek a nemes angol egresfajtákkal. Leginkább bevált erre a célra a pelyhes egres (Grossularia hinella), amely több elterjedt új egresfajtában szerepel, kevésbé a csipkeegres (Grossularia cynosbati).

A borbolya, régi nevén sóskafa és vadsom (Berberis vulgaris) szintén a bogyós gyümölcsű cserjék közé tartozik. Ma is gyakori egész Európában, keletre a Kaukázusig. Korunkban már szinte teljesen eltűnt a kertekből, de ugyanazokban az időkben, amikor a ribiszke és az egres termesztett gyümölcscserje lett, a borbolya is bevonult az európai kertekbe. Nálunk is termesztették, s LIPPAY külön fejezetben foglalkozik vele. Hogy a múlt században kidobták a kertekből, annak egy érdekes és fontos növénykórtani felfedezés volt az oka. A borbolya ugyanis egyik gazdája a gabonát károsító fekete rozsdának.

Mindenki ismeri még a felsorolt bogyókon kívül, aki fenyves vidéken nyaralt, az áfonyát. Azt is sokan tudják, hogy kétféle áfonya van, a fekete áfonya (Vaccinium myrtillus), amelyet főként frissen élveznek, és a piros áfonya (Vaccinium vifis idaea), amelyet befőznek s télen a vadhúshoz adják. A fekete áfonya az Alpokban és általában Németországban sokkal kedveltebb erdei gyümölcs, mint nálunk. Bort is készítenek belőle, éspedig olyan mennyiségben, hogy ez az ipar 8-10.000 embert foglalkoztat. Amerikában a múlt században megkezdték az áfonya kerti termesztését és nemesítését is. Nagybogyójú amerikai fajokat termesztenek, amelyek azonban eddig nem tudtak teret hódítani az európai kertekben, s így felsorolásukra nem térek ki.

Megismerkedvén most már a bogyótermő növényekkel, folytathatjuk szemlénket a dinnyegyümölccsel, amely csak kevéssé különbözik a bogyótól. A dinnyegyümölcs alsóállású termőből fejlődik, külső rétege, a héjjá, bőrszerű, de gyakran vastag, középső rétege húsos, válaszfalak rekeszekre osztják, belső rétege pedig vagy húsos vagy leves. Két közkedvelt gyümölcsünk tartozik ide, a sárgadinnye és a görögdinnye, s bizony mindkettőnek eredete nagyon nehéz feladat elé állítja a tudományt.

Ha meg akarjuk ismerni, milyen szerepet játszik a dinnye a természetben, azokra a sivatagos pusztaságokra kell ellátogatnunk, amelyek Dél-Afrikától Délnyugat-Ázsián át Indiáig húzódnak. Ezeken a területeken sok dinnyefaj honos, amelyekkel azonban még nem foglalkozott kellő alapossággal a növénytani kutatás. Annyi azonban ma már bizonyos, hogy az ókor dinnyéje, amelyre pedig még mindig szeretik visszavezetni sárgadinnyénket, más faj, és a sárgadinnye nem ettől származik. Ez az ókori dinnye, az egyiptomi dinnye (Cucumis chafe), Kelet-Afrika felső részében honos, Szudántól Arábiáig. Bennünket tulajdonképpen nem érdekel, mert hozzánk sohasem jutott el.

A sárgadinnye (Cucumis melo) hazája Eritreától Palesztinán és Szírián át Afganisztánig terjed. A vadon termő növény gyümölcse kicsi és többnyire keserű, de kisebb számban találhatók olyan tövek is, amelyek gyümölcse édes. Hogy a sárgadinnye gyümölcsének keserűsége a termesztésben sem küszöbölhető ki véglegesen, mindnyájan tudjuk. Vissza-visszatér ez a kellemetlen dinnyetulajdonság minden dinnyeföldön, s ilyenkor azt tartják, akik a dinnye eme sajátságával nincsenek tisztában, hogy az ugorkával kereszteződött a sárgadinnye. A vadontermő sárgadinnye változatossága elég nagy, valószínű, hogy idővel sikerül ezt a gyűjtőnevet sokkal pontosabb elemeire bontani.

A görögdinnye (Citrullus vulgaris) Afrika forró övében honos, különösen gazdag alakokban Dél-Afrikában. A vadon termő tövek közt sok terem keserű és kis gyümölcsöt, egyesek azonban édeset. Újabban az amerikai CARRIER azt vitatja, hogy a görögdinnye hazája a forróövi Amerika. Erre a gondolatra az vezette, hogy a görögdinnye csak a 16. században, tehát Amerika felfedezése után, tűnt fel Európában, az ókor és a középkor nem ismerte. Noha Amerika ajándékozta meg Európát az újkori tökökkel, tehát olyan növényekkel, amelyek ugyanazon család tagjai, amelybe a görögdinnye is tartozik, mégis eddig nem sikerült megfelelő bizonyítékokkal igazolni, hogy a görögdinnye őshonos lenne Amerikában, s így hazájának továbbra is Dél-Afrika forróövi részét tekinthetjük.

A húsos gyümölcsök harmadik alakja a csontár. Abban különbözik a bogyótól, hogy egy- vagy kétmagvú és a termő belső rétege csontkeménységű. A középső réteg húsos vagy leves, a külső réteg bőrszerű. A csontkemény réteg a húsos vagy leves gyümölcsrészek elpusztulása után is körülzárja a magot, ezért közönségesen a csontárba zárt magot mindenestől magnak nevezik, noha a csontos réteg a termőhöz tartozik. Sok kedvelt és elterjedt gyümölcsünk csontár, így a kökény, szilva, cseresznye, meggy, őszibarack, kajszibarack és a som. Ezek közül az előbbiek mind egy család, a rózsafélék, sőt egy nemzetség tagjai, csupán a som tartozik más családba.

A kökény (Prunus spinosa) nálunk is közismert, vadon termő, savanyú gyümölcsű cserje. Asztrahántól és Perzsiától a Kaukázuson és Európán át az Atlas-hegységig honos. A városi ember ma már főleg szép virágjáért kedveli, gyümölcsét inkább csak a gyermekek kóstolgatják, de hajdan nagyon széles körben használt vadgyümölcs volt, amelyet néhol még most is megszednek, sőt piacra is visznek. Ültetik élősövénynek, ültetve Norvégiában eléri az északi szélesség 68. fokát. Gyümölcse közönségesen 1-1,5 cm átmérőjű, de van nagygyümölcsű változata (var. macrocarpa), amely három méter magasra nő, levele is nagyobb, gyümölcse pedig édesebb és körülbelül 2 cm átmérőjű. Ez azonban főként élősövényekben található. Egyesek azt tartják, hogy a kökény hajdan általánosan termesztett gyümölcs volt, s a nagygyümölcsű édes kökények régi termesztett fajták maradványai.

A kökény a szilvaféle gyümölcsök egyetlen Közép-Európában is honos faja. A Balkánon és tovább keletre más szilvaféle fajok is honosak, amelyek alakjai közt nagyon nehéz rendszertanilag tájékozódni. Legújabban azonban a kromoszóma-kutatások több tekintetben megvilágították a sokféle szilva rokonságának kérdését. A szilvák - hozzájuk számítva a kökényt is - kromoszómáik száma, vagyis öröklési szerelvényük alapján három csoportba sorolhatók, amelyeket a 8-as alapszám sokszorosai jellemeznek. Egyes szilvák öröklési szerelvénye 16, másoké, mint a kökényé is, 32, végül az igaz szilváké 48.

A sorozat középső tagját, a kökényt, már megismertük. A 16 kromoszómás tag a cseresznyeszilva (Prunus cerasifera), amely cseresznyeszínű, gömbölyű, 2-2,5 cm átmérőjű gyümölcséről (1. kép) kapta nevét. Honos Turkesztántól és Transzkaukáziától kezdve nyugatra a Kaukázuson és Kis-Ázsián át a Balkánig. Európa csak a 16. században ismerkedett meg vele. Származástanilag a legősibb szilva, a vadon termő alak cserjetermetű, s minden részében kisebb, mint a termesztett alak, amely mirabolána néven ismeretes.

A szilvasorozat harmadik csoportjába, a 48 kromoszómás fajok közé tartozik a kökényszilva, másként zabszilva vagy görögszilva (Prunus insititia). Ez is cserjetermetű, ágai többnyire tövisben végződnek, s rendesen még a második évben is bársonyos szőrűek, a télirügyek többnyire szintén szőrösek, gyümölcse átmérője 2-3 cm, a csonthéj csak kevéssé összenyomott, meglehetősen sima. Közép-Ázsiától Kis-Ázsiáig vagy a Balkánig honos. Sok helyen elvadul, Európában is gyakori elvadultan, sőt hajdan azt is vitatták, hogy Közép-Európában is honos. A kökénytől nagyon nehéz megkülönböztetni, és így érthető, hogy némelyek a nagygyümölcsű édes kökényt elvadult kökényszilvának tekintik, amit csak adott esetekben és sejtmagvizsgálattal lehet eldönteni.

A szilvasorozat harmadik, 48 kromoszómás csoportjának még két faját különböztetik meg, a zömökmagvú lószemű szilvát és a hosszúmagvú nemes szilvát, de ezeket a természetben vadon sehol sem ismerik, s azt tartják, hogy mindkét faj a termesztés folyamán keletkezett, vagy ma már kiveszett a természetben. Látni fogjuk, hogy több más olyan termesztett gyümölcsfajt ismerünk, amely vadon sehol sem található, eredetét tehát csak elméletekkel magyarázhatjuk. A lószemű szilva (Prunus italica) a ringlókat és a tojásszilvákat, a nemes szilva (Prunus domestica) a kotyókat, királyszilvákat, datolyaszilvákat, félszilvákat és a háziszilvákat foglalja össze.

Újabban Amerikában amerikai és keletázsiai szilvafajokat is bevontak a termesztett szilvák nemesítésébe és termesztésébe. Ezek azonban nálunk nem terjedtek el, ezért nem foglalkozunk velük.

Déli jellegű erdeinkben, cserjéseinkben gyakori nálunk a sajmeggy vagy törökmeggy (Prunus mahaleb), amelynek gyümölcse 8-10 mm átmérőjű, húsa lében vajmi szegény, keserű ízű. A gyűjtögető gazdálkodás korában gyümölcsfa is volt, ma alanynak használják és szagos fájáért kedvelik, amelyből botok és a pipázás elterjedése óta pipaszárak készülnek, öröklési szerelvénye 16 kromoszóma.

A cseresznye (Prunus avium) virágzáskor egyike erdeink legszebb fáinak. Igen nagy területen honos, Nyugat-Szibériától, Turkesztántól és Észak-Perzsiától a Kaukázuson, Kis-Ázsián és szinte az egész Európán át, nyugatra Angliáig, északra Skandináviáig találjuk. Gyümölcse közönségesen nagyon fanyar, kicsiny és csak kevéssé leves, de vannak olyan erdei cseresznyefák, amelyek gyümölcse, bár kicsiny, édes. Nyugat-Ázsiában és Kis-Ázsiában sokkal nagyobb a változatossága, mint Európában.

A meggyek úgy viszonylanak a cseresznyéhez, mint a kökényszilva és a nemes szilva a kökényhez és a cseresznyeszilvához, azzal a különbséggel, hogy a cseresznye öröklési szerelvénye 16 kromoszóma ugyan, de a meggyeké mindhárom faj sejtmagjában 32. Jelentősége tekintetében a kökénnyel hasonlíthatjuk össze a törpe meggyet (Prunus fruticosa), amely alacsony, rendesen a méternyi magasságot sem elérő cserje, gyümölcse legfeljebb egy cm átmérőjű, szép klárispiros. Hazája Kelet-Európa, keletre Szibériáig és a Kaukázusig, nyugatra Közép-Európáig terjed, nálunk nagyon jellemző a Magyar Középhegységben.

A savanyú meggy (Prunus cerasus) jelentősége a meggyek sorozatában olyan, mint a szilvák közt a kökényszilváé. Nagyobb, mint a törpe meggy, de vadon cserjetermetű, töve tarackos, ágai vesszősek és lehajtók, gyümölcse valamivel nagyobb a törpe meggyénél. Honos Irántól és Kurdisztántól a Balkánig, ahol a félsziget nyugati részén a maraszka-meggy helyettesíti, amelynek azonban az európai meggytermesztésben nem jutott szerep. Miként a kökényszilva, a savanyú meggy is könnyen elvadul nálunk, s honosságának európai határvonalát a Balkánon szinte lehetetlen kijelölni. Cserjetermetű, elvadult alakja cigánymeggy néven ismeretes.

A meggysorozat harmadik tagja a cseresznyemeggy (Prunus caproniana), amely tulajdonképen a kellemesebb ízű, merev és felálló ágú, termesztett fajtákat foglalja össze. Ez tehát megfelel a szilvasorozat két utolsó tagjának, főként a nemes szilváknak.

A csontárok harmadik csoportja a barackok. Európában hiába keresünk vadon termő barackot, hazájuk Ázsia, ahonnan csak az ember hozott Európába termesztett barackot. Neve nyomán egy ideig Perzsiában keresték a barackok hazáját, ez azonban tévesnek bizonyult, s ma már tudjuk, hogy a barackok hazája Kína, ahol több vadon termő barackfaj ismeretes. Az őszibarack (Prunus persica) Kína középső és északi részében honos, Nyugat-Ázsiában már csak elvadulva található. A kajszi (Prunus armeniaca) Kína nyugati részében honos, vadon nő Tien-sanban, de a termesztett fajták inkább a mandzsúriai alakokhoz hasonlítanak. A tien-sani vadon termő alakok gyümölcsének csonthéja nagy, húsa savanykás vagy kesernyés ízű.

A felsorolt csontároktól nagyobb mértékben különbözik a som (Cornus mas), amely a róla elnevezett család tagja. Nyugat-Ázsiától Dél- és Közép-Európáig honos. Kétszer is szép dísz az erdőben, előbb tavasszal, amikor lombelőző sárga virágai nyílnak, majd újból ősszel, amikor piros gyümölcsei érnek (I. tábla).

Különleges hely illeti meg a gyümölcsök közt a málnát és a szedret, amelyek gyümölcse csoportos csontárnak nevezhető. E növények gyümölcse kikúposodó vackon sapka módjára csoportosuló sok kis leves csontár. Az egyes csontárok olyan szorosan kapcsolódnak egymáshoz, hogy alig vagy egyáltalában nem hullanak szét, ha lefejtjük csoportjukat a vacokkúpról. Az egyes csontárokban a termő héjának középső rétege leves, a csontréteg a maggal együtt nagyon kicsi. Ennélfogva az ember a csonthéjas magot figyelmére sem méltatja, s a gyümölcsöt mindenestől elfogyasztja.

A málna (Rubus idaeus) erdőszélek, erdőirtások és cserjések növénye, északon a síkságon is, délen csak a hegyekben. Gyümölcse piros, nagyon ízletes, és ha megérett, a vacokkúpról könnyen leemelhető. Hajdan azt tartották, hogy az egész északi félgömbön egyetlen málnafaj honos a mérsékelt és a hideg övben. De ma már tudjuk, hogy az európai piros málnát testvérfajok is helyettesítik, amelyek közül Észak-Amerika piros málnája (Rubus strigosus) szintén részt vesz a málnagyümölcs termésében. Amerikában fekete málna (Rubus occidentalis) is van, amelyet ott már kertben termesztenek is, sőt néhol nálunk is büszkélkednek vele, akik szeretik a különlegességeket.

A szeder abban különbözik a málnától, hogy a csontárok sapkája szorosan ránő a vacokkúpra, s megérve együtt válik le vele. A szedreknek sok faja van, gyümölcsészeti tekintetben két csoportot különböztetünk meg, a hamvas és a fekete szedreket. A hamvas szedrek gyümölcse hamvaskék. Cserjésekben, különösen vízparti ligetekben nagyon gyakori Európában s nálunk is a közönséges hamvas szeder (Rubus caesius). Levelei hármasak, csontárcsoportjában aránylag kevés az egyes csontárok száma. Amerikában több hamvas szedernek van gyümölcsészeti jelentősége, ilyen a kaliforniai (Rubus ursinus), a délkeleti (Rubus trivialis) és az ostoros (Rubus flagellaris) hamvas szeder. A fekete szedrek gyümölcse éretten fényes fekete vagy fényes pirosas fekete. Gyümölcsészeti tekintetben legfontosabb a fehérlő szeder (Rubus candicans), amely fehérlő levélfonákjáról kapta nevét. Sima sarjoldalai és redőzött levelei jellemzik a redős szedret (Rubus plicatus), amely főként a Keleti-Alpok növénye, nálunk csak Somogy megyében honos. Napos domboldalakon nő a molyhos szeder (Rubus tomentosus), amelynek levelei kissé bőrszerűek s fonákjukon molyhosak. Nyugat-Európa szederfaja a közönséges szeder, amelynek erősen szeldelt levelű alakja (Rubus vulgáris f. laciniatus) szintén szerepel a gyümölcsészeti jelentőségű szedrek közt. Amerikában több amerikai fekete szeder terjedt el a gyümölcsészetben.

A szedrek gyümölcsében, mint láttuk, bizonyos mértékig fontos alkatrész a vacokkúp is. Sok olyan gyümölcsöt ismerünk, amelynek lényeges, sőt gyakorlati szempontból legfontosabb alkatrésze éppen a virágvacok, mert ez húsosodik vagy levesedik el. Egyébként azonban a vacok különféleképen vehet részt a gyümölcsképzésben, domború vagy kúpos lehet, más gyümölcsökben pedig serleg- vagy bögrealakú, sőt teljesen össze is záródhat felső részén, s ilyenkor teljesen körülzárja az alsóállású termőt.

Az eper gyümölcsét pl. csupán húsos virágvackáért kedvelik. A földi eper virágvacka ugyanis kúp-, orsó- vagy dombalakúlag fejlődik ki, ízletes, többnyire piros vagy esetleg rózsaszín, és felületébe mélyedve hordozza a kis száraz terméseket, amelyeket közönségesen magnak tartanak, holott termőből alakulnak. Európában s nálunk is három eperfaj ismeretes, az erdei eper (Fragaria vesca), amelynek gyümölcse - mint tudjuk virágvacka - gömbölyded, élénkpiros és minden más epernél illatosabb; a muskotály-eper (Fragaria elatior), amely minden részében nagyobb, gyümölcse kissé muskotályillatú és tojásdad- vagy orsóalakú; végül a csattanó eper (Fragaria collina), amely azért kapta nevét, mivel gyümölcse nehezen és kis csattanó hang kíséretében válik le. Amerika eprei közül gyümölcsészeti jelentőségű a chilei eper (Fragaria chiloensis), amely a két Amerika középső részén a Csendes Óceán vidékén honos, és a legnagyobb gyümölcsű eperfaj; továbbá a virginiai eper (Fragaria virginiana), amelynek gyümölcse középnagy, levele sötétzöld és hosszúnyelű.

A rózsák gyümölcsét csipkének vagy csipkebogyónak nevezzük. Húsos és később ellevesedő része, amelyből a csipkelekvár készül, bögreszerűleg alakult virágvacok, amely belső felszínén hordja az apró száraz terméseket. Ezeket közönségesen a rózsa magjának tekintik. Gyümölcsészetileg legfontosabb két legközönségesebb vadrózsánk a gyepűrózsa (Rosa canina) és a ligeti rózsa (Rosa dumalis), főként ezek gyümölcsét szedik meg. Az Alpokban honos az almarózsa (Rosa pomifera), amelynek gyümölcse gömbölyű s kétcentiméteres átmérőjű is lehet. Szintén nagy és gömbölyű a gyümölcse a kamcsatkai rózsának (Rosa rugosa), amely Kamcsatkában, Észak-Kínában és Japánban honos.

Érdekes és sajátságos az almagyümölcs. Húsos része a bögreszerűleg kiöblösödő virágvacok, amely azonban csúcsán teljesen összezárul, s ott találjuk sok almagyümölcsön az éréskor is megmaradó öt csészelevelet. A húsos külső rész a termőkből képződő keményebb belső részt zárja körül. E belső részt közönségesen almacsutkának nevezik, s mikor késsel tisztítják meg az almát, kivágják. Az almacsutka falai rendesen pergamenszerűek, válaszfalak üregekre osztják, amelyekben a magvak vannak. Ilyen az alma, körte, birs-, berkenye gyümölcse. Egyes almaszerű gyümölcsök belsejében a magvakat bezáró üregek fala csontos, az ilyen gyümölcsöt csontáralmának nevezzük. Csontáralma a naspolya és a galagonya gyümölcse.

Az alma az északi félgömbön honos növénynemzetség, fajainak száma körülbelül 20. Mindegyik gyümölcse ehető. Az európai vadalma (Malus silvestris), amely erdeinkben is található, kopasz csészelevelekkel, kopasz rügyekkel tűnik ki, gyümölcse 2 cm átmérőjű, savanyú. Cserje vagy fa, ágai gyakran tövisesek. Kelet felé nem terjed túl Európa határán. Dél-Oroszországban honos az orosz alma (Malus praecox), főként cserje, csészéje, rügye és fiatal hajtása molyhos. A molyhos és maradó csészéjű almák fajainak száma Ázsiában elég nagy. Ilyen pl. a kaukázusi alma (Malus orientalis), amely cserjetermetű, és az Észak-Kínában honos szilvalevelű alma (Malus prunifolia). A molyhos és maradó csészéjű almák közé tartozik a termesztett alma (Malus domestica) is, amely fatermetű és nagygyümölcsű. A természetben ismeretlen, vagy Nyugat-Ázsia lehetett a hazája, de már kiveszett, vagy kertben keletkezett, mint a nemes szilva, nemes meggy.

Az almák ázsiai alakköre a cseresznyealmák, amelyeket az jellemez, hogy csészéjük nem marad meg a gyümölcsön. Legismertebb a középázsiai cseresznyealma (Malus baccata). Gyümölcse hazájában a vadalmák közé tartozik, más gyümölcsészeti jelentősége, hogy állítólag egyes termesztett almafajtákban is része van. A cseresznyealmákat nálunk díszcserjéknek és díszfáknak ültetik.

A körte fajai Európában és Ázsiában honosak. Az Európában is elterjedt vadkörte vagy vackor (Pirus communis) gyakori a Kaukázusban és Közép-Ázsiában is, terjedési területe tehát sokkal nagyobb, mint az európai vadalmáé. A termesztett körtefajták legnagyobb része ehhez a fajhoz tartozik, s mint termesztett változat (Pirus communis var. sativa) foglalható össze. E fajra jellemző a kopasz vagy lekopaszodó levél és rügy. A hasonló tulajdonságú ázsiai fajok közül gyümölcsészeti tekintetben fontos a kínai körte (Pirus ussuriensis), amely Kínában és Mandzsúriában száraz homokos talajok fája.

Ázsiában és Dél-Oroszországban honos a körték molyhos alakköre, amelybe molyhos, legfeljebb felül lekopaszodó levelű, molyhos csészéjű és szőrös ágú, szőrös rügyű fajok tartoznak. Gyümölcsészeti tekintetben nevezetesek a nyugatázsiai, kisázsiai fajok, Európában csak a Krím-félszigeten találjuk e csoport egy képviselőjét. Ide tartozik az anatóliai körte (Pirus elaeagrifolia), amely Kis-Ázsiában és Krím-félszigeten, továbbá a fűzlevelű körte (Pirus salicifolia), amely a Kaukázusban honos. A keskeny, molyhos levelű, hosszú gyümölcsű körtefajták ősei, különösen az előbbi.

Az almaszerű gyümölcsök közt másodsorban következik a birs, naspolya és a berkenye. A birs (Cydonia oblonga) szép, nagyvirágú cserje, hazája a Kaukázus és Közép-Ázsia. Ugyanezen a területen honos a naspolya (Mespilus germanica), amely tehát nem hazája jelzésére viseli tudományos nevében a germán jelzőt. Az almagyümölcsűek közt csontáralmájával válik ki; mindenki tudja, hogy a naspolya úgynevezett magja nem harapható szét, mint az alma vagy a körte magja. Ezt a két nemzetséget csak egy-egy faj képviseli a gyümölcsészetben, ellenben a berkenye-nemzetségnek több fajával meg kell ismerkednünk. Szép fa a házi berkenye (Sorbus domestica). Hazája a Földközi-tenger melléke a Kaukázustól Kis-Ázsián, a déli félszigeteken és Észak-Afrikán át Spanyolországig, északra felhatol Krím-félszigetig, a Balkánról pedig Közép-Magyar- országba, ahol Tokaj vidéke az északi határa. Miként a házi berkenye levele szárnyas, azonképpen szárnyas a piros gyümölcsű madárberkenye (Sorbus aucuparia) levele is, ez a faj Európától Nyugat-Ázsiáig terjed. Az orvosi berkenye vagy barkóca (Sorbus torminalis) levelei szárnyas karéjúak, gyümölcse vörösbarna. A lisztes berkenye (Sorbus aria) gyűjtőneve több cserjetermetű, többnyire molyhos levelű, piros gyümölcsű fajnak, amelyek alakköre azonban olyan gazdag, hogy csupán a hazai alakok felsorolásával is túllépnénk munkánk keretét.

Csontáralma termése révén a naspolya rokona a galagonya, amely azonban az egyetlen fajjal képviselt naspolyával szemben fajokban nagyon gazdag. Fajainak nagyrésze Ázsiában és Észak-Amerikában honos, Közép-Európában csak a cseregalagonya (Crafaegus oxyacantha) és a csipkegalagonya (Crafaegus monogyna) honos, Magyarországon azonban más galagonyafajok is vannak.

A szeder, eper, rózsa, almafélék gyümölcsében - mint most már tudjuk - a termőn kívül a virágvacok is részt vesz. Ismerünk olyan gyümölcsöket is, amelyekben a virág vagy éppen a virágzat más részei is szerepet kapnak, a yirágtakaró levelei, vagy a kocsány, sőt a virágzati szárképletek is. Ezek a bonyolult szerkezetű gyümölcsök jellemzik az eperfafélék családját, amelybe a bennünket érdeklő gyümölcsészeti fontosságú növények közül az eperfa és a fügefa tartozik. A fái eper és fái szeder csak külső hasonlóság alapján kapta ezt a nevét, mert mind az epertől, mind a szedertől nagyon különbözik. A fái eper és fái szeder virágzat, az egyes termős virágokban a termők kis száraz termésekké érnek, de éréskor a virágtakaró levelei nem hullanak le, hanem elhúsosodnak és a szintén elhúsosodó virágzati tengelyen maradva, együtt alkotják a csoportos gyümölcsöt. A szederfa vagy fekete eperfa (Morus nigra) Nyugat-Ázsiában, a fehér eperfa (Morus alba) Kínában honos. Előbbi gyümölcse vörösfekete és savanyú, utóbbié fehér vagy szederjes és édes. Gyümölcsészeti tekintetben sokkal kisebb jelentőségű a piros eperfa (Morus rubra), amely Amerikában honos, gyümölcse előbb piros, éretten sötétvörös. A fügegyümölcs szintén az egész virágzatból alakul, de a füge virágzatában a szárképletek nem ágaznak el, hanem egyetlen serleggé alakulnak, s a virágok csúcsán csak kis nyíláson át elérhető serlegvirágzat belsejének felszínén foglalnak helyet. Éréskor a virágzat! serlegből lesz a gyümölcs, amely belsejében rejti a közönségesen magnak vélt terméseket. A füge a virágos növények egyik, vagy talán egyáltalában leggazdagabb nemzetsége, fajainak számát sokkal több, mint ezerre becsülik. Bennünket azonban ezek közül csak a Földközitenger mellékének keleti részén és Nyugat-Ázsiában honos közönséges füge (Ficus carica) érdekel.

A száraz gyümölcsökre kell most áttérnünk. Amit közönségesen száraz gyümölcsnek neveznek, éppúgy nem egységes alaktani tekintetben, mint a húsos gyümölcsök, amelyekkel a fentiekben megismerkedtünk. Először is azt kell kiemelnünk, hogy a régiek több száraz gyümölcsöt ismertek és fogyasztottak, mint korunk embere. A száraz gyümölcsök közé sorolták a tölgymakkot és a bükkmakkot is, amelyeket ma már nem tekintünk gyümölcsnek. Még a 18. században megjelent szakmunkák is felsorolják a tölgy- és a bükkmakkot a gyümölcsök közt, mert hűségesen ragaszkodtak az ókori hagyományokhoz. Korunkban azonban száraz gyümölcsön a gesztenyét, mogyorót, diót és mandulát értik.

A száraz gyümölcsök egy része makk. Ez zárt, fel nem nyíló termés, amelynek száraz fala hozzá simul a benne rejlő többnyire egyetlen maghoz. A makkot vagy makkcsoportot azonban sohasem találjuk csupaszon, hanem kevésbé vagy többé burok borítja, amelyet kupacsnak nevezünk, s amely a virág alatt helyet foglaló murvalevelekből fejlődik.

A tölgymakkot mindenki ismeri, aki nem az erdőben ismerte meg, látta képét a kártyán. A nálunk honos tölgyek makkja hosszúkás, hengeres, a déli tölgyfajok közt azonban egyes fajok gömbölyű vagy éppen lapos makkal tűnnek ki. Mindegyikre (jellemző, hogy kupacsuk csésze-alakú, sima, pikkelyes vagy rojtos felületű, éretten sem hasad szét. Délen olyan tölgyek is honosak, amelyek makkja inkább ehető, mint a mi tölgyeinké, de egykori feljegyzések bizonyítják, hogy a nálunk honos tölgyek makkját is fogyasztották. ízét pörköléssel tették tűrhetővé. A hazai tölgyek közt leginkább a magyaltölgy (Quercus lanuginosa) aránylag kis makkját ették.

A bükk (Fagus silvatica) makkja nagyon különbözik a tölgymakktól. Egyrészt háromélű, másrészt kupacsa teljesen körülzárja a makkot, éréskor négy karéjra hasad, és minden kupacsban többnyire két makk van. Ezen kívül a kupacs külsejét tövisek borítják. A bükkmakk hajdan értékes gyümölcs volt, használata még korunkban sem szűnt meg teljesen.

Korunkban is megbecsült makk a gesztenye. Ennek is a makkot teljesen elborító kupacsa van, amely szintén négyfelé hasad éréskor, hátát pedig tövisek borítják. A kupacsban több vagy egy makk, a makkban két mag foglal helyet. A makkok többé-kevésbé gömbölyűek, gyakran kissé lapítottak, csúcsuk hegyesedő. A Földközitenger mellékén, keletre a Kaukázusig honos az európai gesztenye (Castanea sativa), amely a Balkánról és a KeletiAlpokból átterjed a Dunántúlra, a Magyar Középhegységbe, a Kárpátok déli peremére és az Alföldet keleten határoló hegyekre. A kupacsban a makkok száma többnyire három, de lehet 2-4 is. A gesztenye-nemzetség az egész északi mérsékelt övben honos, Ázsiában és Amerikában is van néhány fajta, de ezek sem hazájukban, sem egyébként nem olyan fontosak, mint az európai gesztenye. Az amerikai fajok közt legértékesebb a törpe gesztenye (Castanea crenata),

A mogyoró (II. tábla) makkja elfásodásával, kupacsa levélszerűségével tűnik ki. A kupacslevél gyűszűalakú, csöves vagy palackalakú, széle rojtos, bodros vagy karéjos. A mogyorónemzetség az északi mérsékelt övben honos, több mint 10 faja van. A közönséges mogyoró (Corylus avellana) egész Európában gyakori, délre Észak-Afrikáig, keletre Kis-Ázsián át a Kaukázusig terjed. Több mogyorófaj honos Ázsiában, amelyek közül különösen a kisázsiai fajok gyümölcsészeti jelentősége nagy. Ilyen a pontusi vagy trapezunti mogyoró (Corylus pontica), amely az európai mogyoróhoz hasonlóan cserjetermetű, de minden részében nagyobb, ilyen a szintén cserjés csöves mogyoró (Corylus maxima), amelynek azonban kupacsa hosszabb a makknál és palackalakú, Kis-Ázsiából átterjed a Balkánra is, ilyen végül a fatermetű török mogyoró (Corylus colurna), amelynek a makknál sokkal .hosszabb kupacsai rojtos-cafrangosak, rojtjai kemények és szétállók, makkja gömbölyded, széles aljú, kúpos hegyű, magja nagy; nyugatra a Balkánon át az Al-Dunáig, keletre a Kaukázuson túl terjed. A közép- és keletázsiai mogyorók gyümölcsészeti tekintetben inkább csak helyi jelentőségűek, ellenben az amerikai mogyorók közt gyümölcsészeti jelentőségű a cserjetermetű amerikai mogyoró (Corylus americana).

A száraznak nevezett gyümölcsök közül a dió és a mandula tulajdonképen nem száraz termés, hanem a már ismert húsos gyümölcsök, a csontárok közé tartozik. Minthogy azonban a diónak és a mandulának nemi a gyümölcshúsát, hanem a magját fogyasztjuk gyümölcsnek, gyakorlati tekintetben mindkettőt a száraz gyümölcsök közé sorozzuk.

A dió gyümölcsét pontosan megismerhetjük, ha éretlen állapotában vizsgáljuk, mikor befőzni szokták. Könnyen meggyőződhetünk, hogy héja éppúgy háromrétegű, mint a csontároké, külső rétege a bőr, a középső húsos, a belső pedig csontos, ez a tekervényesen karéjos magot rejti magában, amelyet dióbélnek neveznek. Éréskor a húsos réteg és a bőr megfeketedik, megrepedezik, s leválik a csontos rétegről. Közönségesen tehát a csontos rétegbe zárt magot nevezzük diónak, sőt végül, a csontos burok feltörése után, a magot. Gyümölcsészeti tekintetben egyedül a keleti dió (Juglans regia) fontos, amely Magyarországtól a Balkánon és Kis-Ázsián át Ázsia belsejéig honos. Hogy a Balkánról meddig terjed észak felé, bizonytalan, őshonosnak tartják Erdély déli részén, de valószínű, hogy még a Magyar Középhegységben is honos.

A mandula (Prunus communis) gyümölcse csak annyiban különbözik a szilva, barack s a többi rózsaféle csontár-gyümölcsétől, hogy húsa kezdettől kemény, bőrszerű, sohasem húsos vagy leves. Hajdan Kis- és Elő-Ázsiára akarták korlátozni hazáját, azonban az újabb kutatások kiderítették, hogy Szíriától Kis-Ázsián át Közép-Ázsiáig honos.

A száraz gyümölcsök közé tartozik a súlyom (Trapa natans) is. Alkata csontáralmaszerű, de húsos rétege idővel lekorhad a magot rejtő csontos rétegről. Alakját feltűnővé teszi négy keresztben átellenes, tülökszerű, hegyes nyúlvány. Magja lisztes, íze gesztenyeszerű, ezért vízi gesztenyének is nevezik. A súlyom ugyanis vízi növény, állóvizekben és kiöntésekben Európában, Nyugat-Ázsiában és Észak-Afrikában honos; hajdan gyakoribb volt, mint korunkban. Gyümölcse a vízfenékre süllyed, ott kell összeszedni.

Szemlénket ezzel befejeztük. Nem mélyedtünk el nagyon az egyes gyümölcsnövények ismertetésében, de szereztünk olyan áttekintést, amely elegendő bevezetésnek.

II.
A gyümölcstermesztés kezdetei

A kétféle gyümölcs - a húsos-leves és a száraz - mint táplálék is más és más jelentőségű. A húsos és leves gyümölcsökben táplálóanyag a cukor, sav, ásványi elemek és a vitaminok, a száraz gyümölcsökben részint a keményítő, részint az olaj. Mint ebből látjuk, a gyümölcsökben nincs olyan tápláló anyag, amely más táplálékainkban hiányozna, a gyümölcs tehát nem pótolhatatlan, azonban olyan fontos tápláló anyagok vannak minden gyümölcsben, hogy a gyümölcsöket más táplálékainkkal egyenlő fontosságúaknak kell tekintenünk.

Ennek megfelelőeg a Föld különböző tájain már a legősibb időktől kezdve más és más volt a gyümölcsök jelentősége az ember táplálkozásában. Déli népek körében néhol a gyümölcs a legfontosabb, szinte egyedüli növényi táplálék. Viszont északi utazók munkáiban olvassuk, hogy a legészakibb népek életében nagyon alárendelt szerep jut a növényi táplálékok kosit a bogyóknak, amelyek azokon a tájakon egyáltalában képviselik a gyümölcsöket, sőt egyes északi törzsek egyáltalában nem törődnek a bogyókkal. A mérsékelt földövben is különbözik a gyümölcsök értékelése az erdei és a pusztai vidékeken, legnagyobb az erdei gyümölcsök szerepe a melegnyarú, gyümölcsfákban gazdag erdős vidékeken.

A táplálékszerzés legősibb és legegyszerűbb módja a gyűjtögetés. A gyűjtögető ember asztala és éléskamrája teljesen a természet. A természet asztala tanította meg a gyűjtögető embert arra is, hogy egyes vidékeken fontos táplálékának tekintse a gyümölcsöt. Ahol a növényi táplálékot főként gyümölcsök alakjában kínálta az embernek, ott az ember megtanulta a gyümölcs tápláló értékét, sőt a válogatást is. A gyümölcsök nem egyszerre érnek s nem mindenütt egyenlő ízletesek. A gyűjtögető ember nem találta meg egyetlen kis helyen táplálékát, nagy területeken kellett állandóan vándorolnia, mert minden időszakban más és más helyen lelte meg természetes terített asztalát. Egy eledeléért ide, a másikért oda kellett elvándorolnia. Közben megismerte a legjobb és leggazdagabb gyümölcsös tájakat is, amelyeket később a megfelelő időben, amikor ott a legjobb és legtöbb gyümölcs ért, rendszeresen felkeresett. Ez a szüret és a szüreti ünnepségek kezdete.

Európában évezredek hosszú során, amelyet a pattintott kőszerszámokról őskőkornak nevezünk, olyan törzsek éltek, amelyek főként vadászattal szerezték élelmüket. Hogy mennyire értékelték a növényi eledelt, s a növényi eledelek közt a gyümölcsöket, nem tudjuk. Valószínű azonban, hogy éppúgy különbözőképen, mint az élő északi törzsek. A jegesedés szakának rénszarvasvadászai csak silány gyümölcsökhöz jutottak, a jég visszahúzódásának szakában azonban gazdagabb lett az európai növényzet, előre tört a lombos erdő, jobb gyümölcsöket is megtermett, s ezeket az őskőkor vadászai is felfedezték és megbecsülték.

A gyűjtögetés sohasem múlta idejét, akkor is fontos módja marad az élelemszerzésnek, mikor a növényi táplálékot már gazdaságosabban, termesztéssel szerzi meg az ember. Egyes vidékeken, Nyugat-Ázsiában, Indiában, Északkelet-Afrikában stb. már régen megkezdődött a gabona-, zöldség- és gyümölcstermesztés, amikor északibb népek, köztük Európa népei a természetben még mindig gyűjtögetéssel szerezték növényi eledeleiket. Sőt a gyümölcsöket még akkor is a természetben szedték meg, amikor már gabonát termesztettek és állatokat tartottak a gazdaságban.

Ez a kor Európában a csiszolt kőszerszámokról újkőkornak nevezett időszak, amely körülbelül ötezer évvel ezelőtt kezdődött, tehát olyan időben, amikor Nyugat-Ázsiában és Északkelet-Afrikában már a történelem első lapjait írják. Az újkőkor legfontosabb és legtanulságosabb maradványai a svájci tavakból Robenhausen, Wangen és Thuner-see környékén kerültek elő, ahol az új kőkori törzsek cölöpépítményeken laktak a tó szélén, s a víz és az iszap sok mindenféle olyan hulladékot megőrzött, amely a szárazföldön elpusztult volna.

A svájci cölöpépítmények növényi maradványai azt tanítják, hogy a lakók a gabonaféléket, árpát, búzát és kölest termesztették, sőt termesztettek már néhány zöldséget és ipari növényt is, ellenben a gyümölcsöket a természetben szedték meg. E tekintetben tehát még éppúgy a gyűjtögető gazdálkodás színvonalán maradtak, mint volt ezen a színvonalon az őskőkor embere. A múlt század közepe óta többen foglalkoztak a svájci cölöpösök növénymaradványaival, a gyümölcsökkel is, s ma már nagyon jól ismerjük a svájci cölöpépítmények lakóinak gyümölcseit.

Nem kevesebb, mint 25 gyümölcs szerepelt étlapjukon, kétféle alma, az európai vadkörte, a lisztes és a madárberkenye, cseresznye, sajmeggy, kökényszilva, kökény, zelnice, málna, fekete szeder, erdei eper, rózsacsipke, fekete és gyalogbodza, fekete és piros áfonya, kánya- és ostorbangita, európai vadszőlő a húsos-leves gyümölcsök közül, mogyoró, bükkmakk, dió és súlyom a száraz gyümölcsök közül. Ha nem is teljes, mindenesetre gazdag gyűjteménye a középeurópai gyümölcsöknek.

E gyümölcsjegyzék azonban több tekintetben feltűnő. A fajok legnagyobb része ma is honos Közép-Európában és a svájci tavak környékén, de egyesek nem honosak. Az utóbbiak közé tartozik a kökényszilva és a dió. Hogy jutott ezekhez a svájci újkőkor embere? Már a gyümölcs-maradványok első kutatójának feltűnt, hogy kétféle nagyságú alma volt az újkőkori svájci ember asztalán, egy kisebb, amely méretben megfelel az európai vadalma gyümölcsének, a másik azonban valamivel nagyobb. Ez a nagyobb alma is éppen olyan gyakori a maradványok közt, mint a kisebb. Az előbbi kérdéshez társul most még, vajon miképpen jutott a svájci újkőkori ember ehhez a nagyobb almához?

E kérdésekre kétféle magyarázatot adhatunk. Lehetséges, hogy az újkőkorban a svájci tavak környékén is honos volt a kökényszilva és a dió, valamint honos volt egy nagyobb gyümölcsű alma. Ez annál valószínűbb, mert tudjuk általában Európa flóratörténetéből, hogy az újkőkorban enyhébb volt Közép-Európa klímája, melegebbek voltak nyarai. Fel kell tehát tennünk, s éppen ezek a gyümölcsmaradványok bizonyítják, hogy az újkőkorban egyes olyan gyümölcsnövények, amelyek északi határa ma nem éri el Közép-Európát, északnyugatabbra terjedtek, s csak később, részben korunkban, húzódtak vissza Közép-Európa eme részeiből. Hogy a meleg nyarat kívánó gyümölcsfák korunkban Európában visszahúzódóban vannak délkeletre, több példával fogjuk még bizonyítani a magyarországi gyümölcsfajok köréből.

Az is lehetséges azonban, hogy a svájci újkőkori embere értett bizonyos mértékben a gyümölcstermesztéshez is, és talán magával hozta keletről, vagy közvetítő úton kapta onnan a kökényszilvát, diót és a nagygyümölcsű almát. A svájci tavak újkőkori növénymaradványainak kutatóit főként a kétféle alma kérdése érdekelte. Kezdettől azt tették fel, hogy termesztett alma, amely az európai vadalmától ered. Az újabb kutatók is azt tartják, hogy termesztett alma, erre különösen abból következtetnek, hogy nagy mennyiségben fordul elő, ennélfogva nem valószínű, hogy szórványos fákról gyűjtötték volna.

E kétféle magyarázat különben nem zárja ki egymást, ennélfogva azt is feltehetjük, hogy a szóban forgó gyümölcsfajok honosak voltak az újkőkorban Közép-Európában, s az újkőkori ember bizonyos mértékig gondozásba vette lakóhelyei környékén azoknak a fáknak egy részét, amelyekről gyümölcsét gyűjtötte. Ez nagyon valószínű, mert a gabonatermesztő törzsek, mint nyomban látni fogjuk, így kezdik meg a gyümölcsfák termesztését. Azt az érdekes kérdést azonban, hogy a svájci újkőkori nagy alma vajon az európai vadalma gondozott fájáról származott-e, külön fajhoz tartozott-e, avagy talán a termesztett keleti almához, lehetetlenség eldönteni.

Az újkőkori svájci gyümölcsök közt a makkokat a bükkmakk képviseli, a tölgymakk hiányzik. Ezt azért kell kiemelnünk, mert az ókor a tölgymakkot tartotta a legősibb európai gyümölcsnek, sőt egyáltalában a legősibb európai növényi eledelnek, s az ókori írók nyomán a renaissance óta a humanisták is. Ez a nézet különben inkább költői elképzelésen alapszik, római költők képzelték el így az árkádjai ősi egyszerű életet. De a költők nem alaptalanul dicsőítették a tölgymakkot, délen valóban eledel és gyümölcs volt, mint pl. PLINIUS természetrajzában olvashatjuk. Látni fogjuk, hogy délről hozzánk is eljutott használata a pásztorok körében, a bükkmakké szélesebb körben is.

A gyűjtögető gazdálkodásról az átmenet a növénytermesztésre egyike az emberiség legnagyobb vívmányainak, s tulajdonképen a kultúra, az emberi fölény kezdete a természeten. A középkor, mint tudjuk, úgy képzelte el az emberiség kezdetét, hogy egy paradicsomkertbe helyezte az első emberpárt, amely ott munka nélkül megtalálta eledelét. A paradicsomkert ugyan csupán elképzelés, de annyi mégis valóság, hogy vannak a Földön vidékek, ahol az eledelnek való növények nagyobb számban nőnek, vagyis ahol a természet bővebb és jobb növényi eledelekkel kínálja az embert, mint Európában.

A paradicsomkert elképzeléséből az is bizonyos mértékig irányt jelent, hogy az ember nem pusztán a véletlen következtében kezdte meg a növénytermesztést, s ezzel a gyümölcstermesztést, mint a múlt században egyesek vélték. Az emberiségben kellett előbb olyan változásoknak elkövetkezniük, amelyek a növénytermesztés megkezdésére alkalmassá tették az embert. Meg kellett születniük olyan emberfajtáknak, olyan törzseknek, amelyek a természet meghódítására indultak el, nem többé vadászattal, halászattal, hanem immár a gazdasági növények termesztésével. A gyümölcstermesztés kezdetei tehát itt elvesznek az emberfajták keletkezésének kérdésében, amelyet, mint általában a fajok keletkezésének kérdését, korunkban a kromoszómák kutatása révén remélik megvilágíthatónak. Ez azonban valóban olyan kérdés, amely a középkor nyelvén a teremtés körébe tartozik.

A kérdés tárgyi részének megvilágítását azzal kezdjük, hogy visszatekintünk a gyűjtögető gazdálkodás korába. Említettük, hogy a gyűjtögető ember is tart bizonyos gazdasági rendszert, amely abban nyilvánul, hogy minden időszakban a megfelelő, ehető növényi termékekben gazdag tájakat keresi fel. Ez az ismeret első alapja a növénytermesztésnek. A következő fokot az jelenti, hogy az ember a növényi termékben gazdag vidéken a termő növényt gondjaiba veszi, megoltalmazza más törzsek és az állatok támadásai ellen. Ilyen törzsekről olvashatunk a múlt század földrajzi leírásaiban a melegövi tájakon.

Korunkban VAVILOV ismertette a nyugatázsiai és középázsiai népek gyümölcstermesztésének első kezdeteit. A Kaukázusban és Turkesztánban ma is vannak olyan hegyek, amelyeket valóságos gyümölcsfaerdők borítanak. Ilyen pl. a Kopet-dag és egész vidéke. Az ottani telepesek úgy veszik birtokukba a földet, hogy a szántóföldi művelésre alkalmas helyeken kiirtják az erdőt, s megkezdik a gabonatermesztést és állattenyésztést. Az erdőirtók azonban egyes fákat megkímélnek, helyén hagynak. Ismerik az erdő minden fáját, mert megszedik az erdei gyümölcsöket, s a legjobb és legszebb gyümölcsöt termő fákat nem vágják ki. Meghagyják a helyükön, s a fák tovább is teremnek, most már azonban a szántóföldeken vagy a tanyák mellett, esetleg éppen az udvarokon, a kertek élőhelyein.

Az ilyen hagyásfa (III. tábla) egyszersmind a gyümölcstermesztés kezdetét is képviseli. Most már bizonyos gondozásban részesül. Nem kell küzdenie egykori erdei társaival. Hatalmas példánnyá nő. Tisztelt fává lesz, amely esetleg nevet ad a helynek. Már a gyűjtögetés idején sokszor a kiváló tulajdonságú gyümölcsfáról kap nevet a hely, ilyen az Almás, Körtvélyes, Somos stb. Az irtással foglalt területen magánosán álló fa gyakran határt jelöl, máskor azonban a hely nevét jelzi. Gyümölcstermesztési tekintetben kiválogatást jelent. Az a fa marad meg, amelyik a legjobb és a legszebb, vagyis az emberi ízlésnek legmegfelelőbb gyümölcsöt termi, s minthogy bizonyos tulajdonságait átörökíti utódaira, esetleg termesztett fajta származik majd tőle.

Mikor a gyümölcstermesztés kezdetei már elérkeznek erre a fokra, a települök régóta ismerik a magvetést, megkezdik tehát a gyümölcsfák magvetését is. Fontosabb azonban ennél, hogy az oltást is ismerik. Tudjuk, hogy éppen a gyümölcs értéke tekintetében fontos tulajdonságok nem mind öröklődnek, ezért magvetéssel nem tartható fenn a gyümölcstermesztés színvonala, a gyümölcsök jósága és szépsége. Az oltás azonban mindezt biztosítja. Nyugat-Ázsiában ősidők óta ismeretes az oltás, s az értékes hagyásfákról oltóágakkal terjed az értékes fajtatulajdonság.

A gyűjtögetés rendszere, az erdőirtásokon kiválogatott fák védelme mindenütt feltalálható a Földön, tehát általános emberi ösztönből ered. Ilyen fokú lehetett a svájci újkori cölöpösök gyümölcstermesztése is. Azonban az oltás már olyan emberi találmány, amely egyéni vívmány, s úgy látszik, Nyugat-Ázsia a hazája. Itt találták fel, itt terjedt el, előbb egy törzs körében, később nagyobb területen. Innen jutott Európába is, természetesen bizonyos nemes gyümölcsfajtákkal kapcsolatban. Növénytani és gazdasági szakírók THEOPHRASTUS óta tárgyalják, de kérdéses, vajon fejlődött-e, amióta a szakírók is foglalkoznak vele. Úgy látszik, csak a legújabb időkben, a természettudományi ismeretek segítségével mutatkozik némi haladás az oltás ismeretében és gyakorlatában.

A régiek ugyanis nem vizsgálták az oltást kísérletileg, s nagyon sok téves hatást tulajdonítottak az oltásnak. Az oltási babonák egész tárháza az, amit róla PLINIUS, COLUMELLA és PALLADIUS munkájában olvasunk. Ez nem lehet elítélés tárgya, mert a természettudományi ismeretek kiépítése előtt nem tudták elválasztani a rendszertani, örökléstani jelenségeket az élettaniaktól, mindezt összekeverték az oltás hatásában, amelyet, mint egyetlen gyümölcsfa-nemesítő módszert ismertek a fa gondozásán kívül.

Nyugat-Ázsia jelentősége a gyümölcstermesztés történetében nem merül ki az oltás feltalálásával. Miként legrégibb gabonáink, zöldségeink és ipari növényeink őshazája, azonképpen legősibb termesztett gyümölcseinké is. Ha áttekintjük azt a gyümölcsjegyzéket, amelyet az első fejezetben ismertettünk, nyomban szembeötlik, hogy a legtöbb európai gyümölcs terjedési területe találkozik Nyugat-Ázsiában, különösen pedig a termesztett gyümölcsöké. Még inkább kidomborodik azonban Nyugat-Ázsia fontossága, ha a régi gyümölcsöket elválasztjuk az újabbaktól, s mint külön csoportot tekintjük. Ekkor kiderül, hogy régi termesztett gyümölcseink kevés kivétellel mind honosak Nyugat-Ázsiában.

Már az ókori szakmunkákban olvashatunk olyan adatokat, amelyek határozottan mutatják, hogy Nyugat-Ázsia gyümölcstermesztésünk őshazája. PLINIUS azt írja, hogy a cseresznyét LUCULLUS hozta Itáliába Pontusból a Róma alapításától számított 680. évben. Ugyancsak PLINIUS írja természetrajzában, hogy az aszalható, nagy csonthéjú szilvákat a szíriai Damaszkuszról damaszkuszi szilvának nevezik. A múlt században HEHN VIKTOR főként nyelvészeti és kultúrtörténeti alapon mutatta ki, hogy régi termesztett növényeink, termesztett gyümölcseinket is beleértve, főként Nyugat-Ázsiában honosak, ott lettek termesztett növények, s onnan vándoroltak az emberrel Görögországon és Itálián át Közép-Európába.

A magyar gyümölcsnevek egy kisebb része szintén Nyugat-Ázsiából ezen a kultúrúton jutott el hozzánk. így pl. a cseresznye neve. Mint fentebb említettük, PLINIUS a cseresznye római meghonosítását LUCULLUS nevéhez kapcsolta. LUCULLUS egyike a római történelem legérdekesebb szereplőinek, kiváló hadvezér volt, aki legyőzte MITHRIDATES pontusi és TIGRANES arméniai királyt. Később visszavonult a közélettől, műgyűjteményt és könyvtárt rendezett be lakásán, ahol néha gazdag és ízléses lakomával vendégelte meg baráti körét. Az a cseresznye, amelyet mai időszámításunk szerint Kr. e. 74-ben Pontusból hozott, nyilván valamely kiváló termesztett cseresznyefajta volt. Pontusban Kerasunt a cseresznyéről kapta nevét, bizonyára cseresznyetermesztési központ volt. Az európai vadon termő cseresznyét ősidők óta ismerték Európában, Itáliában is. Nyugat-ázsiai nevét bizonyára szintén LUCULLUS honosította meg a latinban cerasus alakjában. Később átvették az európai népek is. A cseresznye ősi iráni neve a Kaukázusban kirahs, Armeniában keraseni, a kurd nyelvben ghelas. Ezek egyikéből ered a latin cerasus, görög kerasos, a középkori ceresea, kersa, végül a német Kirsche, szláv csresnya, s a magyar cseresznye, cseresnye.

Korunkban VAVILOV örökléstani vizsgálatok alapján ugyanerre az eredményre jutott. VAVILOV nemcsak a fajokat, hanem a fajok változékonyságát és a termesztett fajták eredetét is kutatta, s azt igyekezett megállapítani, hogy hol leggazdagabb alakokban valamely faj, és hol találhatók a vadon élő alakokhoz leginkább hasonló, a természetben folyó küzdelemre képesítő tulajdonságokkal leginkább rendelkező alakok. Kutatásainak eredménye, hogy Európa régi termesztett gyümölcsei legnagyobb része Ázsia délnyugati hegyvidékéről ered. Minthogy az öröklési elemi tényező a sejtmagban a gén, a termesztett növény őshazáját a génközpontokban keresi. A legtöbb európai régi termesztett növény őshazájának a nyugatázsiai génközpontot tartja, amely Kis-Ázsia belsejétől Transzkaukázián, Perzsián, Turkesztán hegyvidékén, Afganisztánon, Pandzsábon át Kasmírig terjed. Ez a terület az ősi termesztett alma, körte, szilva, cseresznye, meggy, birs, naspolya, berkenye, szőlő, füge és szederfa hazája.