ELSŐ RÉSZ

A GALÁD KIRÁLY

BÉLA

Nagyon károgtak a varjak.

Azon esztendőben az őszidő sokáig tartott. Mintha a nyárnak vége és a levélhullásnak eleje nem akart volna találkozni egymással. Komor felhők úsztak az égen, vagy napokig lógtak reménytelenül a falvak fölött. Kik nem katonáskodtak, hanem otthon takarították bé a termést, abban reménykedtek, hogy a tél nem lészen oly szigorú, mint az utóbbi időkben volt nemegyszer. Amikor a farkasüvöltő hideg éjszakákat majdnem ugyanolyan hideg nappalok követték, a tájat pedig elborította a hó. Ha pedig esett, az orráig sem látott el az ember. Kinek volt háza és fűtésre fája, az is csak azért imádkozott, hogy mihamarabb eljöjjön a tavasznak ideje.

De itt még mindig ősz volt. Kevés eső hullott, az utak szárazak maradtak.

Talán ezért mozogtak annyifelé a hadak. Ki egyszer is kidugta orrát kicsinyke falujából, látott és hallott egyet és mást. Fennen beszélték, hogy András királynak hamarosan vége lészen, merthogy öccse, kit oly rútul becsapott, haddal jön ellene. Északon látták a vonuló lengyel századokat, mikhez többfelől csatlakoztak a magyarok, kiknek elegük volt András zsarnokságából, és jövel sok szintén magyar, de pogány ember. Idősebb férfiak jöttek lóháton mindenfelől, a legtöbbjük Békés vármegyéből. Vata fia János, vagy ahogyan sokan hítták: Janus úr vezette őket. Csimbókba font, sokszor deres hajjal jöttek, és bár táltost már nem találtak, kit magukkal hozhattak volna, azért a Nagyisten híveinek vallották magukat. Arról ábrándoztak, hogy ismét lehet majd keresztény papokat fatemplomba zárva elégetni, avagy felkoncolni sokak gyönyörűségére. Amerre jártak azonban, nem találtak élő papot: ki közülük tehette, szekérre, lóra kapott, és menekült napnyugat felé. Ahol is, mint híre járta, András király német rokonaira számítva katonákat kért enmaga és hatalma védelmére.

Ezen németek addigra felbukkantak a Dunántúl lankái és hegyei között. Kik jobban értettek a harci dolgokhoz, vagy katonák lévén az elmúlt esztendőkben megütköztek az ellennel, neveket emlegettek. Hogy miután Béla hazatért Lengyelországból, hová fivére, András ármánykodása elől menekült, tudhatta, hogy fontos dolgok történnek a világban. András király azzal is erősítette szövetségét a német császárral, Henrikkel, e néven a harmadikkal, hogy annak húgát, Judit nevezetűt feleségül kérte a fiának, Salamonnak. Még mindketten gyermekek valának, bár ezen a parasztok sem csodálkoztak. Az urak világa, főleg, ha azok koronás fők, oly távol esett tőlük, semmin sem csodálkoztak.

A városokban is készültek a háborúra, amely javában tartott azon a hosszú őszön. Északról és keletről jött Béla egyre duzzadó seregével, nyugaton pedig András és barátai, erős urak meg a németek gyülekeztek. A császár a maga hatalmas birodalmában riadót veretett, és a türingiai, bajor és más csapatok mellett kirendelték a cseh sereget is a magyarok ellen. Jövel Wilhelm Weimar, a meisseni markgróf, ki otthon fontos tartomány ura, és vele jött a harcias naumburgi püspök, Eberhard, kit hazájában mindenki Beppónak szólított. A vezérek megvárták az aratást, mi német földön szintén fontos esemény volt, és utána indultak a hadak Magyarhon ellen. Ezért húzódtak el a hadakozások késő őszre.

A varjak károgtak szerte a Honban, pedig nem volt rossz dolguk. Amerre a hadak elvonultak több oszlopban, maradtak holtak: kórban elhullott katonák, lesből legyilkolt németek, vagy az általuk itt-ott kifosztott falvak parasztjai. Nem élelmezték a hadakat, a katonák, a zsoldosok nem pénzért vettek maguknak élelmet, ha volt is pár arany mentéik zsebében. Elvettek, loptak, raboltak, és bizony ilyenkor mindig akadt egy villás paraszt, lesből nyilazó, amúgy vadorzásból élő legény. Maradtak hát szerte holtak, kiknek immár védtelen testét e gyászos madarak ellephették, szinte feketén borítva be földi maradványaikat. Akkortájt sokfelé ők végezték a szomorú temetéseket. Ahol meg csaták dúltak, ott a varjak, rókák, farkasok, keselyűk és más dögevők a mennyei paradicsomban hihették magukat.

Kik korábban Andrásban csalódtak, mind Bélához állottak. Az ellen pedig merészen hatolt bé a Honba, olyan messzire jutottak keleten, ameddig soha azelőtt – ám ezt hamarosan megbánták. Véres fejjel futottak visszafelé, és ahol nagyobb folyón kellett átkelniük, az üldöző magyarok nyílzáporaitól hullottak el. A húsevő, ragadozó halaknak is jutott étek, mert hullák százait sodorták a vizek. A Tiszántúlról egészen Moson megyéig folyt a nagy menekülés, és ki magyar a kezdetekben még a szószegő András mellé állott, az is odahagyta őt. Éjjelente egész csapatok tűntek el táboraikból, a németek meg gyanakodva méregették azon magyarokat, kik mellettük maradtak, vajon nem lesznek-e árulókká? Ma vagy holnap?

Moson megyében a magyarok körbezárták a menekülőket. András áldhatta az eszét, hogy a fiát időben elküldte az ostmarki rokonokhoz. Így nem láthatta szégyenteljes vereségét a német haddal együtt. Henrik császár ugyan nem volt velük, viszont nagy hangon dicsekvő vezérei szorult helyzetbe kerültek. Nyugat felé sem menekülhettek tovább, minden ösvényt és gázlót elzártak a magyarok. Az idegenek erősen megfogyatkoztak étekben és italban, bár ugyanúgy fogyott az éhes száj, naponta százak odavesztek a nyár végén diadalmas, hatalmas seregből. A cseh vezért elfogták, a dühös harcosok a szemét kitolták, mielőtt Béla hírt kapott volna egyik legfőbb ellensége fogságba eséséről. Sajnálta nagyon, mert minél magasabb rangú a fogoly ellenség, annál jobb feltételekkel lehet békét kicsikarni, avagy jó nagy váltságdíjat kérni. Wilhelm Weimar, vagy ahogyan a magyarok hítták, Vilmos, elzárva egy vidéki házban napokig hősiesen védekezett, végül megadta magát és szabadon elvonulhatott. Talán csak ő és néhány katonája jutott ki abból a nagy kelepcéből. Elfogták Beppo püspököt és számos kevésbé rangos vezért is.

András semmit sem hallott a nagy hangzavarban. Később eszmélt rá, hogy kiabál, mint körötte mindenki. De a saját hangját sem hallotta a csatazajban. Vadul csapkodott a kardjával. Körös-körül forgatagot látott, amikor a fejére kapott egy ütést, szerencsére a sekély vágásból folyó vér nem csorgott a szemébe. Amott furcsa dolgot vett észre, az ellenség szekerekkel támadott! Erős lovakat fogtak egymás mellé, minden szekérre feltérdelt néhány vitéz, behajtottak a csatározók közé, és kiről látszott, hogy német vagy cseh, vagy tán németpárti magyar, azt nyilazták, karddal vágták, olykor gerelyt eresztettek bele.

Két oldalról támadtak egyszerre. Valaki azt kiáltotta: „Ez itt András”, és akkor érezte először a csata alatt, hogy most, most jöhet el a vég. Mert mindenki ellene fordult. Jobbról közeledtek a szekerek, mindenki vívott valakivel, két lovas meg egyenesen őrá támadott. Volt ott valaki gyalogos is, őt a szeme sarkából látta, nem tudta, mit csinál. Aztán a lova fájdalmasan felhorkant, magasra ágaskodott, a király pedig érezte, hogy a teste elválik a nyeregtől, és egyik lábát fogta a kengyel. A földre zuhant… és minden nagyon gyorsan történt. Kivédett két csapást ott, a hátán fekve. Akkor a zajon át meghallotta a szekérkerekek dübörgését, paták hasították a földet, egyre közelebb… közelebb…

A halál oly gyors, oly kegyes volt. Szorította a kardját, de már nem érezte, hogy a lova melléje rogyott, rá a lábára. Még mindig fájt valami, nagyon fájt.

Béla a földre lépett. A lovászfiú megvárta, míg a király lába elhagyja a bal kengyelt is, akkor ragadta meg a ló kantárszárát, hogy elvezesse.

Egész Fejérvár ott volt, és a hadnak vezérei. Egyedül ők férhettek a király közelébe. Kicsi a város meg ez a tér. No és gondolni kellett a biztonságra, ne férhessen túl közel a galád ellen, ki bár az imént nagy vereséget szenvedett, elgyengült és szégyenében megfutott – éppen ezért lehet veszélyes, mert soká élteti magában a bosszúvágyat.

Így hát testőrök vigyázták a királyt. Kettős sorokba állottak a templom díszes kapujáig. Szent Miklós napja volt, Karácsony havának első ünnepe. Ahogyan a papok mondanák, december hónap, ezt írják, a Mi Urunk Jézus Krisztus születésétől számított ezerhatvanadik esztendőben.

Béla, mielőtt belépett, felnézett az égre. Szürke felhők, napfény sehol. Mégis bizakodott. „Még sok esztendő van előttem, sokat tehetek éltemben”, gondolta. Aztán, amikor átlépte a küszöböt, egy pap intett a kórusnak. A dal latinul csendült, sok torok énekelte, papok és apácák is, ami szerfölött ünnepélyessé tette azt, ami ünnep volt mind Béla, mind a Hon éltében.

Az apát óvatosan vette kezébe a kemény lapot. Amikor királyi lovasok elhozták ide öt esztendőnek előtte, ugyan tekerccsé hajtották a királyi kancelláriában, aztán itt, a kolostorban széthajtották, és úgy hagyták egy asztalon. Az apát öreg volt, kora ifjúságától élt kolostorokban. Most, mire megidősödött, nem kívánt magának más életet. Hitte, hogy mivel oly hosszú ideig megtartóztatta magát, hát az Úr jutalmazza hosszú éltével.

Fáradt szemmel nézte a pergamenlapot. A királyi adománylevelet, mit egykor ő vett át. Mennyi rét, nádas, legelő! A szeme végigsiklott a sok egyforma betű között. A kolostor kapott hatvan telket, húsz vincellért szőlővel, húsz lovast, tíz halászt, öt csikóst, három gulyást, két kanászt, mindet a hozzávaló állatokkal. No és két méhészt, két szakácsot, két vargát, két kovácsot, két ácsot, egy ötvöst, két molnárt malommal, egy esztergályost, egy ruhamosót, egy tímárt, tíz szolgálót… A király, nagy úrhoz méltóan nagylelkű volt. Isten áldja Andrást!

Olvasta volna tovább a listát, viszont tudta fejből: adományozott a kolostornak harminchárom mént és kancákat, száz tehenet, hétszáz juhot, száz sertést és ötven méhkast… Az apát egyszer látta a királyt, amikor az még nem volt az. Nem telt el azóta sok esztendő. „Íme mindennel ellátva, reményli a király, hogy a barátok szabadon rendelkezvén idejökkel, Isten szolgálatában el nem lankadnak…” És annak idején azt is kimondotta András, ha valaki bántani merné jószágaikat, az Istentől elszakadtnak nyilváníttatik, és örökké bűnhődik…

Az apát nagyot sóhajtott.

Hallotta a folyosón közeledő lépteket. Saru volt az, ugyan mi mást viselne, ki közeledik? Ide nem jöhet bé csizmás vitéz, nagyúr is ritkán. Odakünn bús az idő, voltaképpen tél vagyon, bár nem esett a hó. Furcsa ez a hosszúra nyúlott ősz.

A küszöbön álló rendtársának igen különös volt az orcája, mit indokoltak szavai.

– Apát testvér… királyi futár érkezett fontos hírrel.

– Mit üzent jó urunk, András? – kérdezte az apát. Mintha kis remény mozdult volna benne. Netán újabb adomány? Noha szinte mindent megkaptak már az uralkodótól. Azonban akinek vagyon, az mindig többre vágyik. Ily gyarló az ember, ha Isten szolgája, akkor is.

A barát arca felhősebb lett.

– Ugyan király küldötte a hírhozót, de nem András, hanem Béla.

Szava elakadt, ahogyan az apát sem tudott megszólalni. Csak a mit sem értő, egyben sürgető tekintet láttán merte folytatni.

– Merthogy már Béla úr a Hon királya. Az utolsó csatában András urunk nagy sebeket szerzett. A győztes megkímélte éltét, talán mert tudható volt, hogy sokáig nem maradhat… Zircre vitték, ott voltak kórosokat ápoló papok, aztán hamarosan meghótt. Bébalzsamozták a halottat, és mint köztudott, úgy rendelkezett, hogy Tihanyban temessék el.

Az apát szája kiszáradt, nyelni sem tudott. Társa alig hallotta szavát, amikor végül mégis megszólalt.

– A kripta készen áll. Oly szomorú lett a szívem.

A barát az ajtóban, nem olyan sietve, hozzátette:

– Úton van a menet, mi a holttestet kíséri. Tegnap hagyták el Veszprémet.

Az apát nagyot sóhajtott.

– Akkor készülődjünk, hogy jótévőnk földi maradványait illően béfogadhassuk örök nyugvóhelyére.

A tavasz sokáig váratott magára.

A tél, ha nem is volt oly rideg-hideg, mint az előzőek, sokáig nem adta át helyét a melegebb légnek. Az erdei bokrok és fák mintha haboztak volna: nincs elég meleg, hogy rügyre fakadjanak, noha hideg sem igazán. Csak az erdők és mezők állatai nem tétováztak, tették, amit a természet parancsolt nekik, hogy nyárnak előtte megszülessenek a fiak, kikeljenek a tojásokból a fiókák.

A folyóparti házak kéményeiből füstcsíkok kanyarogtak az égre. Megnyugtató ez a látvány – ki itt él, tudhatja, hogy minden ház gazdájának vagyon tűzrevaló fája, és lészen tavasz végéig. Mely háznak a fala kőből épült, az megtartja a meleget, kevesebb fát fogyaszt a tűznek helye. De akad itt olyan, mit fatörzsekből róttak össze. Ha jól dolgoztak az ácsok, szépen legyalulták a törzseket három oldalról, csak kifelé hagyták domborodni, és ha mégis szükség volt rá, akkor nyáron szedett dús mohával tömték ki a réseket, bizony annak gazdája sem fog fázni télen. Legfeljebb reggel, míg ismét lángokat szül a tegnapi parázs.

Dés korán kelt.

Ébredés után az első, amit hallott, a sirályok szava volt. Kiáltoztak, és ez a zaj kellemes volt a férfi számára. Annyi esztendőt töltött ezen a világon, és megkedvelte az állandóságot. Ha valamit úgy talált, ahogy az tegnap volt és tegnapelőtt, elöntötte valami nyugalmas érzés. Nem változott, tehát nem romlott, ha felkel és kilép kicsiny háza elé, ami egykoron tanítómesteréé, a füvesasszony Aráé volt, ugyanazt a partot látja maga előtt, mint minden reggel. A part a Duna felé lejt, a folyó, bár mélyen beásta magát a földbe, közvetlenül a köves part mellett erősen felmagasodik. Ha elnéz délre, látja Csete lovait a közeli legelőn, mit az egykori királyi testőr maga kerített el hosszan. Jó sok gerendát kellett beásnia a földbe, jó sok deszkát használt fel a kerítéshez. Így a lovai nem szaladnak szerte.

Ha megfordul, látja a fogadót és a révészek házait, istállóit. Ha keletre figyel, ott van a ház, amelyet az egykori ácsmester, Bódog épített fatörzsekből, hol most az öreg kovácsmester, Ákos lakik, és ott talál éjjeli menedékre Jutas, az inasa, ki majdan Ákos helyébe lép.

Dés tudta, ma nem egyedül megy ki a keleti parti mezőkre. Véle jön Gyöngy, a révész Marót és Réka leánya, kit ő tanít gyógyítónak. Még egy-két esztendő, és a kisleány, aki nem is olyan kicsi, hiszen tizen-valahány esztendős, megismeri a fák, füvek, kérgek, virágok, gyökerek, gombák és mohák összes titkát. Akkor a környékbeli kóros parasztok mind Gyöngyhöz jönnek, ahogyan most Dést keresik, szinte nap mint nap.

A férfi felkelt és a deszkaajtóhoz lépett. Amint kitárta, érezte az éjszaka ott lapuló hűvösségét. Mélyet lélegzett, és átlépte a küszöböt.

A királyi küldöttek tavasznak végén indultak el Esztergomból.

Minden vármegyébe jutott legalább egy, és a parancsot, amit hozott egyenesen a királytól, azt a vármegyében lovas emberek vették átal. Nem ösmerték a betűket, a legtöbben azt sem tudták, mi az írás, miféle dolog az, hogy ihol valahol pergamenre vetnek valamiféle apró jeleket, aztán azt elviszik tíz vármegyével odébb, és akik értenek hozzá, azok abból megtudják, mit izent a király… A városokban hűséges lovas férfiaknak tízszer is elmondják szóban, mi lészen az izenet. Ők aztán mennek a megye egy-egy vidékére, mit jól ismernek, nem először visznek oda híreket.

Így jutottak el a Hon összes falujába. Azokba a kicsikbe is, mik hatalmas erdőségek mélyén, hegyek között, keskeny völgyekben bújtak meg. A hírhozók érkezése mindenütt nagy figyelmet, izgalmat keltett. A legbutább parasztember is felfogta, hogy lám, az a nagyon nagy világ, amely ott valahol rejtőzködik előlük, a soha nem látott távoli tájak emberei, sőt maga a király izen… nekik!

Bár féltek sokan, hogy hadba rendelik a népet. Mi ilyenkor tavasznak végén, jóval aratás előtt nem lett volna szerencsés. És senki sem akar odaveszni valahol, ki tudja, hol. Ám ezen aggodalmaik rögvest elrepültek, midőn megszólalt a hírhozó.

– Figyelmesen hallgassátok szavaimat! Őfelsége, minden magyarok királya, Béla izente egyenesen nektek, hogy Szent Jakab havának[1] végén Fejérvárott nagy gyűlést tart. Elrendelte, hogy minden faluból két értelmesebb ember, elöljáró, avagy ki beszélni tud és ismeri vidéke állapotját, jöjjön el a tanácskozásba.

Vágtattak a lovasok, később fáradtan poroszkáltak, van, ahová este tértek be, szállást és étket, vizet és zabot kértek és kaptak, és reggel hirdették ki, amit kellett. A városokban dobszóval járták az utcákat, és voltak olyan falvak nagy árterek, kiöntések kicsiny szigetein, ahová a hírhozók lovaikat hátrahagyva, csolnakon jutottak el.

A legtávolabbi vidékekről, Erdélyből, a havasok alól és a Felvidék legkeletibb helyeiről már Pünkösd havának végén, máshonnan Szent Iván havában[2] útra keltek. Két-két férfi indult el alaposan feltarisznyázva, hogy falvaik lakóinak nevében döntsön majd a Hon ügyeiről. Miről keveset tudtak ugyan, azonban mindenkit lelkesített az a tudat, hogy őfelsége, a magyarok királya, lám, kíváncsi az vélekedésükre. Ilyen nem volt sohasem.

Mentek, vándoroltak, esténként megpihentek. Aludtak fák tövében, bokrok alatt, esőben, szélben. Ahol az utak összefolytak, ott találkoztak másik két-két emberrel, és attól kezdve együtt mentek tovább. Remélték, kapnak útbaigazítást. Egyelőre mentek nyugatra, északra, délre, és mindegyikük ajkáról két szó nem fogyott el soha: „király”, és „Fejérvár”. Mindkettőt egy helyen találják meg.

Jöttek, találkoztak, emberfolyóvá duzzadtak. Átkeltek folyókon, hágókon, messziről integettek más parasztoknak, kik földjeiken dolgoztak. A falujukban a többiek dolgoznak helyettük, az otthon maradottak nyárnak végén várják őket vissza. Nagyon sok mesélni valójuk lészen!

A királyi tanácsban voltak olyanok, kiket Béla nem ismert. Rangjuk és koruk alapján kerültek be, és ő nem ellenezte. Miután egyetlen nagy NEM!-et mondott ármánykodó bátyja uralmára, most igyekezett megértetni mindenkivel, hogy András volt, és már nincs, most Béla van, ki nagy tervekkel fog előállni a Hon érdekében.

A tanácsterem helyett, meglepetésre, azt parancsolta, hogy vigyenek ki padokat és székeket a várnak udvarára. Ugyan fújt a szeszélyes szél, a falak minden oldalról körbevették a térséget. A nap sem volt oly erős, hogy árnyékot kerestek volna a fedetlen fejű, jobbára idősebb férfiak. Régen ezt hívták Szelek havának, mit az újabb szokások szerint hol „áprilisnak”, hol meg Szent György havának mondanak, hiszen azon szent napja ebben a hónapban van. Nevezetes nap, amelyen kihajtják az állatokat a legelőkre, amikor számadó juhászok, gulyások, kanászok, csikósok szerződnek a gazdákkal azon év őszéig.

Béla előttük ült bizánci székén, mit igen ügyesen össze lehetett csukni, avagy szétnyitni. Akadt az urak közt olyan, ki effélét nem látott, most hát megnézhette. Megjelentek a rangos főpapok, köztük az esztergomi érsek, kit mind gyakrabban neveztek „prímásnak”, hiszen „primo” volt, első a magyar egyházban, minden papok elöljárója.

Béla az első szavaival meglepte az egybegyűlteket.

– Barátaim, ha jól számolom, immár negyvenhárom esztendeje vagyok ezen a világon. Elmém és testem ép, tehát azt reménylem, ha nem tör rám valamilyen nyavalya, elég sokáig leszek a trónon.

Erre nem számítottak. Nem tudtak olyan magyar avagy idegen királyról, ki ezzel kezdte volna az első tanácsülését. Mintegy enmagát mutatta bé az uraknak, és oly oldaláról, amire nem vártak. Béla persze látta arcukon a meglepődést. Egyik kezét a szakállába mélyesztette. Sötét haja alatt napbarnított arcából fekete szempár meredt a többi fekete szempárba. Itt mindenki Árpád népe volt. Ő pedig elmondhatta magáról, hogy a Turul nemzetségéből származik. Elsorolhatta volna az ősök nevét, Taksonynál ágazott el a vérvonal, egyik fia Geyza volt, a másik Mihály… Béla jól tudta, hogy István vérvonala megszakadott, és már csak a Mihály–Vazul-vonalnak vannak élő tagjai. De nem erről akart beszélni.

– Éppen elég sok ellenségeskedés volt a Honban. Mióta István meghótt, békétlenség uralkodik, és kik eddig magukhoz ragadták a hatalmat, mind magukra gondoltak, nem a népre. Hadd legyek én az első olyan király, ki nem csak az uraknak kedvez, hanem azoknak is, kik munkával és fegyverrel tartják fenn ezen országot.

Az „ország” szót ritkán használták. De értették. Senki sem szólott, néztek, vártak. A király kényelmesen elhelyezte mindkét lábát, egyik keze a szék karfáján.

– Nem szabad ismét háborúskodni. Szószegő bátyám ugyan meghalt, viszont itt van a fia, Salamon, ki kétszeresen is német rokonokkal bír, és félig számít közénk. Kik mögötte állanak, nem nyugszanak. Én ugyan készen tartok katonákat, hogy leszámoljanak vele és a mögötte álló németekkel, meg az azok zsoldjában álló csehekkel és néhány ellenem lázadt magyar úrral, közben gondoskodom a Hon lakóiról. Olyan most az ország, mint amikor egy nagy tavon a vihar felkorbácsolta a vizet. Hamarosan nyugszik a szél, apadnak a hullámok, én pedig azt medrébe visszavezetem. Nem veszem űzőbe azokat, kik az elmúlt esztendő csatáiban ellenem fordultak.

Erre néhányan megmozdultak. Eddig sok királyi bosszút láttak. Béla mintha belelátott volna a fejükbe, imigyen folytatta.

– Nem állok bosszút, ellenkezőleg. A nagy megbékélés jeleként visszafogadom kegyeimbe, kik András mellett állottak eddig. Ők és családjaik megőrizhetik minden vagyonukat, s azok is, kik András hívei valának és a vesztes csata után elmenekültek a Honból. Mint hallom, német földön sokan várják, hogy hazatérhessenek. Elküldtem hozzájuk hírnökeimet, és tudják már, hogy nem kell félniük.

Végre valaki kérdezni mert. Tas volt az, régi katona, ki István idejében került a király közelébe, azóta ott volt minden küzdelemben, Aba Sámuel oldalán tusázott Péterrel, majd küzdött András mellett, nemrégen viszont Bélát erősítette számos fegyveres szolgájával és katonájával. Nem csak nagy termetével vívott ki tiszteletet magának, okos volt, ami ritkán jár párban.

– Jó uram, mi lészen azokkal, kik nem mentek el sehová? Kik itthon vannak, volt katonák, alja népek, útonállók, rablók, kik minden háború után szerte kóborolnak, és megtámadják, zsarolják a falvak lakóit, az utazó kereskedőket kirabolják, és a királyi hatalomnak fittyet hánynak?

Ez volt az egyik kérdés, amire Béla várt, és örült, hogy kimondhatta:

– Bizony, vagyon mit tenni velük, ellenük. Ha békességet kívánok a Honban, ezeket meg kell fékezni. Nem feledhető, hogy köztük vannak ama pogányok, kik Andrással együtt hittek a győzelmükben, és sok keresztényt bántottak. Nemrégen parancsoltam meg minden vármegyének, hogy állítsanak fel lovas csapatot a királyhoz hűséges fegyveresekből, és a maguk vármegyéjében csapjanak le ezekre az útonállókra. Mindegy, köztük ki pogány és ki keresztény, efféle rabló népséget nem tűrhetünk meg tovább. Tűzzenek ki jutalmat azoknak, kik ilyenekről tudnak, rejtekhelyüket ismerik, régebbi bűneikről vallhatnak. Ki egy-egy ilyen galád társaságnak ugyan tagja volt, de most a hatóságnak feladja őket, mentesül minden addigi bűne alól. Reménykedjünk, hogy így sikerül számukat alaposan megcsappantani, és ha azt látják, hogy korábbi cinkosaikat a nyári szél himbálja az útszéli fákon, többé nem lesznek oly vakmerőek.

Tas helyeslően bólogatott, szíve szerint voltak e szavak. Őrs szólalt meg – kinek dédapja valamely törzs vezére volt, így beszélik, azonban Geyza letétette rangjáról –, alig harmincesztendős lehetett, annyinak sem nézett ki. Valaha papnak készült, tudott írni, olvasni, és mivel megjárta a napnyugatot, sokat tudott a világról. Béla ezért hívta meg a tanácsba. Alacsony volt és ügyetlen is talán. Nem volt katona, nem tusázott csatákban, másképpen segítette Bélát: a testvérháború idején zabot szerzett a sereg lovainak, étket a katonáknak, pénzes emberektől segítséget Bélának. A király becsülte a férfi eszét, és most szívesen adott neki szót.

– Uram, királyom, a kereskedők nagyban felverték az árakat, kapóra jött nekik a háborúskodás, mindenért többet kérnek, mint akár István, akár András idejében.

Béla sóhajtott.

– Hamarosan megtiltom, hogy a kereskedők telhetetlen zsarolásukkal fölösleges nyereséget gyűjtsenek az együgyű parasztoktól. Mert ez az, ami a népeket a legnagyobb szegénység és nyomorúság veszedelmébe szokta dönteni.

– Ezért mit teszünk, uram?

– A piaci árat adás-vevésben megszabjuk. Egy esztendőre előre, addig bizonyosan javulni fog a helyzet.

– És a pogányok?

Ezt Ócsád kérdezte. Lám, az urak felbátorodtak. Tényleg kezdték elhinni, hogy ők egy igazi „tanácskozásban” vannak, ahol a király megvitatja velük, mit kell, mit fog tenni. Ócsád maga sem tudta, hogyan került a tanácsba, Béla miért hívta meg őt. Kereskedő volt, Esztergomban élt, sokakat ismert, és főleg a Felvidéken dolgozott. Erdőket termelt ki, ő szállította a királyi udvarba a tűzifát télre, az ő fejszései vágták egész nyáron a királyi palota mögött a hasábokat. Kereskedett még posztóval, egyszer eladott egyenruhára való durvább posztót a királyi udvarnak. Amúgy meg sok pénze volt, mit értelmesen használt fel. Sejtette, ezért került ő a tanácsba. Azelőtt nem találkozott Bélával, hát annál nagyobb volt a döbbenete, amikor egy hírnök hónapokkal előbb közölte vele, hogy ma itt a helye a consiliumban.

Szükségét érezte, hogy befejezze a rövid kérdést.

– Azért kérdem, jó uram, mert kereskedő vagyok, a szekereseim járják a Hont széltében, hosszában. Nem elég, hogy rablók leselkednek rájuk, bizony egyes pogány vidékekre bé sem engedik őket.

Béla megpödörte a bajuszát. Tegnap szólt a felesége, hogy őszül, twoje wlosy z tylu juz bieleja, „hátul már fehéredik a hajad”, így Adelaida a maga nyelvén. Szóval, mennek az esztendők? Csak egészség legyen meg épség, kívánta magának ismét. Aztán a sovány, nem igazán lóra termett, majd negyvenesztendős férfihoz fordult.

– Gondom lészen rájuk. Kell egy kis idő, mialatt hihetik, hogy biztonságban vannak. Most és itt csak nektek árulom el, hamarosan eljő az idő, amikor leszámolok velük. Mert bár sokan közülük Andrást támogatták, számosan vannak ama csimbókos fejű régi urak között, kik tőlem remélték, hogy megteszem, amit András nem. Nyáron Fejérvárott lészen nagy tanácskozás…

Ekkor váratlanul abbahagyta. Éppen a beálló csönd értette meg a többiekkel, hogy akkor nyáron lesz „valami”, és az öt férfi meg a főpap arra gondolt: ez hát a királyi tanács. Nem úgy van az, hogy a király közli velük, mit fog tenni, ők is kérdezhetnek, javasolhatnak. És ha vélekedésüket kéri, elmondhatják.

Bojta úr, régi harcos, ki talán a hatvanadikat tapossa, végigsimította majdnem tar fejét. Öregfoltok a kézfején, a csuklóján és a homlokán, lassan mozog, de Esztergomban úgy vélték, ki, ha nem ő kellhet a királyi tanácsba? Egykoron az ifjú Imrét, István gyászos emlékezetű egyetlen fiát tanította fegyverrel küzdeni. Ismert mindenkit, aki az elmúlt harminc esztendőben bármi szerepet játszott a királyi udvarokban. Apró termetű, csupa izom és erő, és akadt ott valami természetes ravaszság is, mit főleg a szemében lehetett látni.

– Felséges uram, legjobb lenne összegyűjteni őket egy helyre egyazon időben, úgy végezni velük.

– Miként az annyira utált Aba Sámuel tette ama ötven derék nemes úrral?

Az emlékre megborzongtak, főleg, kik akkor felnőttek voltak, ellenben Bojta nagy merészen nézett a király szemébe.

– Felség, ennél különb szörnyűségeket is tettek már koronás fők. Ha jól értem szavaidból, valami effélére készülsz.

Béla ismét sóhajtott.

– Ne kérjétek, hogy erről többet áruljak el nektek. Korán lenne ehhez.

Ugyan nem mondta ki kereken, immár mindenki tudhatta, hogy igen, lészen valami azon a nyári gyűlésen.

A prímás hallgatott. Úgy érezhette, nem kell neki szót kérnie akkor, amikor itt emberek legyilkolását tervezik. Előbb az útonállók Hon-szerte, aztán a pogányok… Bár ezekre a főpap megvetéssel gondolt, és nem sajnálta volna egyiket sem, ha egy szálig mindet kiirtják, bár hogy az Istennek tetsző cselekedet lenne, efelől voltak benne kétségek. Hiszen a pogányokat is Isten teremtette erre a világra, igaz, biztosan nem ugyanolyan sorsot szánt nékik, mint ennen híveinek.

Tarján úr, az ötödik a tanácsban, úgy érezte, kötelessége szólani. Hiszen mindenki megtette ezt, őt kivéve. Tarján úr sem volt fiatal, viszont öreg sem. Megjárta az utóbbi esztendők háborúit, eljutott Itáliába és német földekre, a magyar és latin mellett a német és a talján nyelv sem volt neki idegen. Béla úgy gondolta, ha követségbe kell küldeni valakit, akkor az bizonyosan Tarján lészen. Egyszerre érdes katona, ám tud simulékonyan is szólani, ért az emberekhez akár itthon, akár idegen földeken. Hát becsülte őt, és vélekedését is.

Tarján úr elhagyta ugyan az ötvenet, mégis dús barna haja volt, mi a vállára hullott, úgy viselte. Amellett termetre sovány, inas, a szeme pedig égő, és mindig arra figyelt, kivel beszélt. Most Béla orcájába tekintett merészen.

– Nem szólottunk még a békéről, jó uram. Vagyis arról, ami voltaképpen nincsen, és talán nem lészen, míg Salamon és németjei folyvást fenyegetnek minket.

Béla úgy látta jobbnak, ha maga kezdi el ezeket elősorolni. Jobb, ha az ő szájából hallják az ő német kapcsolatait, mert hát vannak és voltak, nem titkolhatja. És ez talán lelket önthet a kételkedőkbe.

– Tudjátok, hogy lovagiasan bántam az összes német fogollyal, ki idekerült az előző háborúság idején. A „lovagok” manapság napnyugaton olyan nemes férfiak, kik mindenkor és mindenhol igaz emberekhez méltóan viselkednek, gyámolítják a szegényeket, a nőket és az árvákat, és ellenfeleikkel szemben sem mutatnak bosszúvágyat, ellenkezőleg… Mint hallottátok, az egyik német vezért, ama Weimari Vilmost, azaz Wilhelmet rokonommá fogadtam. Zsófia nevű leányom kezét nyerte el. Van régebbi esemény is, amiről talán nem tudtok: feleségem, a lengyel Adelaida nagyanyja nem más vala, mint Matilda, második Ottó német császár asszonya. Ily módon tehát az én összes gyermekem, kiknek lengyel és német és magyar vére keveredett, leszármazottja az első német császári háznak. És mivelhogy István királyunk ama bajor Gizellát vette feleségül, így hát rokonai lettünk nemcsak a németeknek, de István és Gizella egyetlen utódjának, a szerencsétlen sorsú Imre hercegnek is. És ez nem minden: a női ágon, ugyan ki tudja, hányadik fokon, unokatestvérünk Henrik is, e néven a negyedik, kivel mostanság háborúban állunk.

Ez egyeseknek talán túl sok volt egyszerre, érezte a király. Megszokták, hogy Salamon, az ifjú sógora lett ama Henriknek, de hogy Béla is az lenne? A király gyorsan másra terelte a szót, javában beszélt az új dénárról, amiben sok vala az ezüst, és mint azt elődei tették, ő is egy keresztet helyezett el a közepén, körbe pedig felíratta rájuk: BELA REX – Béla király –, bár még látta a fekete szemekben a töprengő kétkedést. Vajon megbízhatnak-e Bélában, ki egyfelől ugyan Vazul fia, tehát derék ember, amellett vitéz és bajnok, ki bátorságával sokat segített a lengyeleken – s lám, most kiderült, hogy hiszen fivére annak az Andrásnak, ki annyi bajt okozott. Ha tényleg rokona a német császároknak, vajon meddig számíthatnak reá? Meddig marad hűséges a Honhoz?

SZÓLANI A KIRÁLLYAL

Azon a nyáron nem volt nagy hőség, majd minden napon felhők tolakodtak a fényességet árasztó nap elé, és gyakorta verték a földet a várva várt esők. Kik a földnek míveléséből éltek, nem panaszkodhattak.

Fejérvár környékén a nyárnak közepén gyülekezni kezdtek a küldöttek. Így hívták magukat, hiszen őket a falujuk küldötte. A kevés városokból nem ketten, hanem többen jöttek, olykor dölyfös elöljárók, ők szinte naponta összekaptak a parasztokkal, kik távoli falvakból gyűltek oda, és a szájukat tátották reggeltől estig. Mert hát legjavuk életében nem látott várost, várat is alig, legfeljebb vándorlásuk közepette néhány távoli hegynek ormán oly erős falakat.

A várost körülfolyta a táborozó, várakozó népség. Minden környékbeli patakból kimerték a víznek nagyját, lovaikat azokból itatták. Akadtak ott bokros helyek, kis erdők, mik felől a szél olykor elviselhetetlen bűzt hozott: oda jártak dolgukat végezni. Néhány kevésbé rangos nemesúr sátrakat állított, ezekben voltak a szolgáik. A második héten már össze-összevesztek minden földdarabért, és olykor ölre mentek a férfiak. Ahogyan az lenni szokott, a táboroknak szélein megjelentek az „olyan” nőszemélyek. Ama fehérnépek a sebesültek ápolásával foglalkoztak… volna, ha mindez háborúság idején történik, bár, hogy akkor sem igazán véres sebeket láttak volna el, afelől keveseknek voltak kétségeik. Fejérvár falaitól pár száz lépésre hát nagy és zajos élet zajlott, hol nem a köznép sanyarú helyzetét avagy újabb háború esélyeit feszegették a résztvevők. Szalmával megtöltött szekérderékokban, kifeszített ponyvák alatt henteregtek a legények, míg volt pénzük. A közelben megjelentek az alkalmi borárusok , sokfelé szedték össze az italt, amelytől mámorosak lehettek azok, kik erre nem sajnálták a pénzt. És ha már pénzről esett szó: természetesen felbukkantak a zsidó és arab kereskedők, kik példás egyetértésben cserélgették a pénzeket. Még mindig akadtak bizánci aranyak, solidusok, hoztak be német földről ezüstöket, aranyakat Itáliából, különösen sok velencei dukát forgott kézről kézre. A legtöbben persze István ezüstpénzeit és a későbbi dénárokat használták. Mostanság mindinkább terjedtek Béla király dénárjai.

Nem csak a falvakból ide menesztett „vének” és „szólani képesek” gyülekeztek a királyi város körül. Akik tizenöt esztendőnek előtte Vata szavára oly készségesen lázadtak a keresztény király ellen, most Vata fia Jánost tekintették vezérüknek, és ők is eljöttenek Fejérvárra. Számuk aggasztóan szaporodott az utolsó héten.

A király már a városban volt, vele együtt odagyűltek a püspökök, a prímás, nem kevés pap. Meg hát a nagyurak, az ispánok, és azok, kik nemrég Istvántól kaptak birtokokat, nemességet. És kiknek Béla adott birtokokat. Jelen voltak ama régi német uraknak unokái, kik ezen századnak elején Gizella királynét követve jöttenek az országba. Ezen urak annyira magyarrá váltak a nemzedékek során, hogy szívesen szálltak harcba az Árpádok ezüst-vörös csíkos zászlaja alatt akár egykori véreik, a németek ellenében.

Bojta úr, kicsit megnyújtva amúgy alacsony termetét, a terem közepén állt, és Béla szemébe tekintett.

– Felség, eme helyzet talán veszélyt jelenthet reád és reánk. Ama küldött népek és köztük a pogányok mind hangosabbak. Elöljárókat választanak maguk közül, mondván, ezek szólanak majd a királlyal, hiszen ők legalább kétszer ezeren vannak, és mind nem férhet hozzád.

– Nem félek tőlük – jelentette ki Béla magabiztosan. – Lehetnek sok ezeren, ha egyszer én hívtam ide őket, én adok nekik lehetőséget, hogy szóljanak hozzám, hogy elmondják panaszaikat.

A fejérvári püspök, bizonyos Józsa nevezetű, ki nemrégen kapta a rangját jelző mitrát a fejére, viszont máris nagyon fontosnak érezte magát, közbeszólott.

– Jó uram, nem ama jámbor parasztokkal vagyon a baj, hanem a közéjük keveredő pogányokkal. Papjaim jelentették, hogy nyugtalanítóan sokan hordják hajukat összefogva, mint lónak a farka, úgy járnak-kelnek, és gúnyolják a keresztényeket fennhangon. Ezek bizony fenik a fogukat az igaz hitet vallókra!

Béla legszívesebben odavágta volna: „Ti majd mindahányan a hit mártírjai szeretnétek lenni, hősi halált halni a pogányok kezétől, hát tessék, itt az alkalom!” – persze hallgatott. És akkor jutott eszébe a kellemetlen gondolat: lám, a király sem mondhatja el bárhol és bármikor, amit akar. Vannak erők, amelyek az ő uralmát is korlátozták.

Ezért inkább úgy tett, mintha a felvetett dolog választ nem érdemelne, maga is hozzátett valamit a hírekhez:

– Tulajdon két szememmel láttam ma reggel, hogy ama pogányok valamiféle emelvényeket ácsolnak, hogy arra állhassanak szónokaik, akik szavát messziről meghallják. És eme „csimbókosok”, kik hitüket, vagy inkább hitetlenségüket hajzatuk viseletével elárulják, ezen ácsolatok közé gyűlnek. Nos, ezzel a mi dolgunkat könnyítik meg – Tasra pillantott. Az öles termetű férfi keze önkéntelenül a kardja markolatára csúszott. Kevesen vették észre a jelenetet, aki mégis, az sejthette: a király nem olyan pipogya, amilyennek tán látszik. Megvan neki a maga terve, amit, ha egyszer elhatározott, bizony véghez visz.

Csete, az egykori katona, kit társai, a révészek és kovácsok most is „vitéznek” neveztek és szólítottak, e pillanatban cseppet sem érezte magát vitéznek. Ugyanis kora reggel lévén a lovait abrakoltatta a nádfalú cserényben. Egy véka zabot emelt volna éppen, hogy a nagy közös szárazvályúba töltse, amikor béállott a dereka. Éktelen nagy volt a fájdalma az első pillanatban, aztán valamelyest enyhült. Annyit tehetett, hogy lerakta a földre a vékát, és nagyokat lélegzett.

Szerencsére a közelben ment el Jutas, az agg Ákos kovács fiatal segítője.

– Gyere már, segíts!

A kovács persze odasietett. Megtámogatta az öreg vitézt, a vályúba öntötte a zabot, aztán tudta a következő dolgát: amint a lovak mind a hatan a szárazvályú köré gyűltek, a gémeskútból vizet merített, és pár vödörrel az egész fatörzsből kivájt itatóvályúba töltött. Így a lovak abrakolhattak és ihattak. Csete megköszönte, próbálta kiegyenesíteni a derekát, a fájdalom tompa volt és nehezen múlott.

Jutas, ki egykoron kisfiúként szegődött el Ákos mellé inasnak, már kitanult mindent. Tudott akár kardot készíteni, patkót, patkószeget, szerszámokat, ásót, lapátot. Többször elmentek Ákossal vasat venni a közeli hegyekbe, tudták az utat. Csete ősz bajusza és haja meg elárulta a korát. Bizony tán ötvennél is több esztendő nyomta a vállát. No meg most… a derekát…

– Köszönöm, Jutas fiam. Aztán mondd, hogyan is vagytok ti Csengével?

Jutas meghökkent. Alig serkent állán a szőrzet, bajusza meg inkább egy vékony vonal volt, pedig nagyon várta, hogy ne csak erős izmai árulkodjanak férfi voltáról, de ama szükséges szőrök is. Különösen a bajuszát pödörte volna. Most meglepődve nézett a vitézre:

– Honnan tudod, hogy… – összezavarodott, hiszen éppen most vallotta be, amit tagadni szeretett volna. Csete somolygott.

– Ne hidd, hogy mások vakok. Nagyon is nyitva van a szemünk, nékem bizonyosan.

Állt a cserény mellett, rásütött a nap. Mögötte a bekerített legelőn dús volt a fű, esős ez a nyár, nem baj, lám, az állatoknak van mit legelniük. Jutas széles vállán erős karok lógtak, s a szemében ott volt a csodálkozás. Csete elmagyarázta.

– Láttam nemegyszer mostanság, hogyan nézed ama szegény asszonyt, ki, miután a férje a béfagyott Dunába szakadt szekerestül, itt maradott két kicsiny gyermekkel. Nálad talán két-három esztendővel lehet korosabb, merthogy úgy hallottam, István királyunk halálának esztendejében jött e világra, no hát az mit sem számít.

Jutas körülnézett, mint aki nem hisz a fülének. Kérdés volt a szemében, amire Csete máris megfelelt.

– Tán csak én vettem észre, a többiek nem. De ne félj semmitől, ha észreveszik, vagy te mondd el nékik, nem fogják ellenezni. Ez a Csenge dolga meg a tiéd. Örülnék, ha apjuk lennél ama kis árváknak, és Csenge szülne melléjük többeket, kik ily módon többé nem lennének árvák.

Jutas először nem tudta, mit szóljon, aztán halkan mondta – jelezve, hogy ez csak a vitéznek szólt, nem a többieknek:

– Csenge húzódozik. Ők már keresztények, én meg nem. No meg fiatalabb vagyok nála… Pedig hát nem talál itt olyat, ki jobban akarná őt, mint én.

A nap tovább múlott. Csete mozgatta a derekát, enyhült a fájdalom, majd elmúlott. A felhőket elvitte a szél, az égboltozat szélén maradt néhány fehér, no, azokból nem lészen eső, tudta ezt mindenki. Majdnem alkonyodott, amikor följebb ment a parton. Itt volt az a ház, miben Csenge lakott két gyerekével. A kis Máté éppen a partról jött, hol a kis öbölben fogott két halat. Gyopár, a lánya meg a magas parton Csete lányaival, Dalmával és Boglárral kergetőztek. Csenge szótlanul nézett a férfira. Mintha sejtette volna, mi ügyben jött. Mire Csete kinyitotta a száját, az asszony megelőzte. Vékony volt, kis termetű, durva vászonruháját keskeny övvel szorította a derekára, s egy vékony barna vaslánc volt az egyik csuklóján. Csete biztos volt benne, hogy azt Jutas készítette és adta ajándékba az asszonynak. Csenge mosolygott. Mióta a gyerekeik, főleg a lányok úgy összebarátkoztak, jobban felengedett. Enszemével nézte végig férje halálát, és bizony sokszor álmodott a látvánnyal, ahogyan a Duna közepén, a sivár jégmezőn megbillen a szekér, mert túl vékony volt a jég, és eltűnik, meg a ló sikolt, aztán nincs ott semmi, csak a téli táj, a hó, meg mintha valahol a közelben farkasok üvöltenének… Legalábbis álmában.

Ilyenkor rémülten ébredt, és kicsivel később értette meg, hogy az a szörnyűség ugyan álom volt csupán, akkor valóban megesett. Azóta olykor mintha előre látná, mi fog történni. Most elég volt a vitéz orcájába pillantani.

– Jutas javára kívánsz szólani velem?

A vitéz mosolyogva ingatta a fejét.

– Nem, én a ti kettőtök javára szólnék. Az a fiú akar téged, és nem tartja vissza, hogy özvegy vagy két gyermekkel. Ennek örülnöd kéne. Becsületes ember, kitanulta a kovácsmesterséget, és ha Ákos… elmegy, akkoron övé lészen a műhely és minden dolog, amit egy kovács megtenni bír. Ami a télen a jégen történt, elmúlott, neked előre kell nézned. Gondolj a gyerekeidre. Jutasnak te fontos vagy. Legyen ő neked fontos.

Elmenőben volt, de a válla fölött visszaszólott.

– Ti keresztények vagytok, mi meg nem. Mint látod, ebből nincsen békétlenség. Nemsokára úgyis keresztény lészen a Honban mindenki, addig meg mit számít?

És ment a dolgára, a legelő felé. Csenge nézett az öreg után, aztán lassan bément a kis házba.

A tömeg nőttön-nőtt.

Ezzel együtt a zaj. Azon a napon sokan kiabáltak. Egyfelől azért, mert akkor hallották egymást, ha túlkiabálták a sokaságot. Másfelől emelkedtek az indulatok. Immáron legalább háromszor ezer ember gyűlt a város köré a síkra, és folyvást érkeztek újabbak. Törődöttek, fáradtak, főleg, kik a Hon valamelyik széléről igyekeztek Fejérvár felé. Most értek célba, és legtöbbjüknek első dolga volt leheveredni a puszta földre. Már ha talált magának helyet. A lovaknak alig találtak tiszta vizet, hát még az embereknek! A kis patakokban annyira lecsappant a víznek szintje, hogy a fenéken heverő kövek mind kikandikáltak. A madarak és a vadállatok rég elmenekültek a környékről. Emiatt kik vadászni mentek hajnalban, alkonyatkor is zsákmány nélkül tértek vissza. Nemcsak a paraszti sorban élők, a kisebb urak is éhezni kényszerültek. Kik a városban akartak éléshez jutni, elszörnyedve és üres kézzel tértek meg a táborba: oly árakon mérték Fehérvárott a lisztet, a szárnyasokat, a tőkehúst, hogy kevéske pénzükért, ha volt, semmit sem kaptak.

Hát minden várakozó elégedetlen volt. Mind gyakrabban hangzott fel a kiáltás: hol vagyon a király? A mondott napig volt hátra kettő, bár ez már senkit sem érdekelt.

– A királyt akarjuk látni!

– Véle kell szólanunk!

– Megígérte! Megígérte!

– Hol van Béla urunk?

A várfalak mögött ugyanúgy romlott a hangulat. Egyes urak sürgették volna a királyt, menjen és szóljon a néphez. Béla kivárt. A nagy síkságon hat ácsolat emelkedett, ezek tetején egymást váltották a beszélők, kik rekedtre ordították magukat. Ám kik már keresztények voltak, alig ügyeltek a pogányok toborzó szavaira. Akik együtt éreztek velük, azok lelkesen tobzódtak.

– Már jő is!

– Ihol közelg Béla király!

Akik éltükben először látták őt, azoknak a torkukba szorult a lég. Hiányoztak a szavak, de nagy volt a lelkesedésük. Amerre elhaladt kíséretével, nagy lett az öröm. A testőrök arra az emelvényre kísérték az uralkodót, amit neki ácsoltak a királyi szolgák, mielőtt a lázadók hasonlókat emeltek volna. Dél volt akkoron, kevés felhő közül sütött a nap. Hőség nem volt éppen, ha lenne, azt is feledték sokan.

Béla kerek fején viselte a koronát. Ritkán tette, most úgy érezte, e sokadalomnak nemcsak látnia, éreznie kell, hogy magával a királlyal állnak szemben. Eljöttek a Hon minden falujából, oly távoliakból is, miknek nevét tán a vármegye városában sem hallották. Meg bizonyára vannak itt olyanok, kiknek falujuk nem kapott nevet. Azonban itt vannak, eljöttek, mert komolyan hitték, hogy szavakat cserélhetnek őfelségével.

És most látták! Barna mentében, fekete nadrágban ült a nyeregben. Semmi palást vagy jogar, országalma vagy más jelvény. Az oldalán alig aranyozott kard kosaras markolattal, a jobbikból való, bizonyára damaszkuszi acél a pengéje, nem törik egykönnyen és ritkán kell élezni.

Hosszú barna haja a hátát verte, a korona kissé csúszkált rajta. Egyszer a lova megijedt a tömeg ordítozásától, és a király az egyik kezével a koronához kapott. Mint a legény, kinek nagy igyekezetében félrecsúszik a süvege, hát odakap – erre gondolhattak ezeren vagy kétszer ezeren, mert tetszésüknek újabb kiáltásokkal adtak hangot.

– Béla olyan, mint mi!

– A király a mi vérünkből való!

– Nem idegen, biz’ ő Árpád apánk vére…

– Éljen Béla király!

Amerre elvonult, embertengeren embervihar támadott fel, és elhaladtával alig csillapodott. Amikor a frissen ácsolt lépcsőn felhaladt az emelvényre – érezte a fenyőtörzsekből áradó mézga illatát –, megint felharsantak a kiáltások. Kivárta, míg úgy-ahogy csillapodtak.

– Üdvözöllek benneteket, kik e széles Honnak minden szegletéből eljöttetek ide. Sok fáradságotokba került, míg ideértetek. Voltak, kik nem értek ide élve, kiket útközben temettetek el. Voltak, kik, ha betegen is, elvánszorogtak idáig, hogy szót válthassanak királyotokkal. Köszönöm, hogy eljöttetek.

A zavart csönd két pillanatig tartott. A közelebb ülők meghökkentek. A király mond köszönetet – nekik? Százlépésenként álltak a jó torkú férfiak, sokszor nyeregben ültek, hogy szavuk messzebbre eljusson. Ők ismételték a király szavait a túl messze állóknak. Béla tudta ezt, hát keveset szólott egyszerre, és megvárta, míg ama hangok eljutottak a tábor szélére. Akkor folytatta.

– Külön fogom meghallgatni a keresztényeket, és külön azokat, kik ellenzik ezen hitet és ellene vannak az egyháznak. Késő délután járulhatnak majd elém ők, kik tele vannak panasszal. Ígérem, adok nekik időt, hogy panaszaikat elmondhassák.

…Minden szóba került. Az emelvény előtt egymást váltották a parasztok, a kereskedők, várak népe, szolgák, vadászok, cselédek, halászok, lovasgazdák, favágók, mások. Béla mellett megjelent két-három ispán, főként azok, kiknek vármegyéjéből jöttenek a panaszkodók. Mert hát senki sem dicsérni jött Fejérvárra, annál több panasz, zokszó ömlött ki az elkeseredettek lelkéből. Béla és a mellette álló ispán meghallgatták ezen sérelmeket, Béla az ispánra nézett, ki máris bólintott: orvosolni fogja a bajt.

Kis helyi urak elszántottak egy láncnyit a falu földjéből. Tavasszal kicsapták a legelőre a marhákat, a számadó őszidőn beterelte a gulyát a falu határába, és azt mondotta, marhavész volt a nyáron, sok állat elpusztult. A farukra égetett billogokból kiderült, hogy furcsa vész lehetett az, ami a parasztok tehenei között pusztított, közben a két ottani uraságnak minden állata megmaradt, sőt szépen szaporodtak… Akadt két falu, amelyik a közös patak vizén nem tudott megegyezni, egymást vádolták, hogy több állata vagyon és azok többet isznak ki a patakból, mint a másiké. Akik viszont a folyóparti földjeikre hordták ki a vizet vedrekben – ezt nehezményezte a másik falu elöljárója… Sokallták az egyházi tizedet, merthogy szerintük rengeteget veszítenek általa. Minden termésnek tizedét kell a papoknak adniuk, ám vannak olyan falvak, amelyeket egykoron valamelyik király egy kolostornak adományozott, azoknak a papok javára robotot kellett végezniük. Ingyenmunkát… Aztán mások meg azt hánytorgatták fel, hogy náluk bizony szapora a nép, számos gazdának vagyon tíz vagy több gyermeke. A tizedik, ha világra jő és fiú, elvinnék egyházi adóba. Ha meg lánya születik tizediknek, a legkisebb fiút kell béadnia a kolostorba, hogy ott papot faragjanak belőle akár akarja, akár nem. Ha eszes az a fiú, igazi pap lészen, és mivel papok nevelték, hát az életnek más oldalait meg sem ismerheti. Ha leány születik tizediknek, akkor a már élő fiúk közül visznek el egyet.

– És mit tegyen az, felséges királyunk, ha mikoron kolostorba vitték el gyermekét, a korábban születettek közül egy vagy kettő meghal gyermekként? Vagyon neki hét vagy nyolc gyermeke, mégis lerótta az egyházi tizedet.

Béla az ispánokra nézett. Azok a vállukat vonogatták. A prímás persze ilyenkor nem volt ott, félt a tömegtől – mert mi lesz, ha Vata János híveik lesznek ott többségben? Azt a húsz testőrt úgy elsöprik, mintha nem lettek volna, és akkor a papok életéért senki sem felelhet.

Azonban az emberek nyugodtak maradtak, csak nagy volt a zaj, volt, aki a kérdését többször odakiáltotta, míg a király tudott véle foglalkozni. A távolabb állók nem tudták, mi történik, a király mostani szavait senki sem közvetítette nekik torkaszakadtából, hát türelmetlenkedtek.

[1] Július.

[2] Május és június.