Carly Robyn

SZÁGULDÓ SZERELEM

A mű eredeti címe

Drive Me Crazy

Copyright © 2024 by Carly Robyn
All rights reserved.

Hungarian translation © Szekeres Zsófia Dalma

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZEKERES ZSÓFIA DALMA

ISBN 978 963 452 910 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak

Te vagy az oka annak, hogy szeretem a történeteket,
és neked köszönhetem, hogy eléggé hittem
magamban ahhoz, hogy megírjam ezt a könyvet.

A szerző megjegyzése
a tartalommal kapcsolatban

Ez a könyv könnyed és humoros stílusban íródott, de olyan témákat tárgyal, amelyek érzékenyen érinthetnek bizonyos olvasókat. A szorongásos betegségek, a történetben megjelenő pánikrohamok, az obszcén szóhasználat, a múltbéli eseményként megemlített nemi erőszak, az alkohol- és drogfogyasztás, a csonka család és a szülők elvesztése történetelemként részét képezik a regénynek. A könyv egy lassan kibontakozó, explicit szexuális tartalmat ábrázoló romantikus regény, tizennyolcadik életévüket betöltött olvasók számára. Kérjük, ezt ne hagyja figyelmen kívül!

A könyvben a kitalált karaktereken és a Forma–1-es versenyvilágon belül történő eseményeken van a hangsúly, bármilyen eltérés a jelenlegi nagydíj menetrendjétől vagy pályáitól szándékos döntés eredménye.

Első fejezet
ELLA

Annyira hideg van idekint, hogy a mellbimbóm gyakorlatilag tömegpusztító fegyvernek minősülhetne. A csípős hidegtől borzongva sétálok a járdán, miközben könnyű porhóréteg pihen a vállamon. A télikabátom jobb szolgálatot tesz abban, hogy egy pihés mályvacukornak tűnjek, mint hogy melegen tartson.

Az éjszakai égbolt felé nyújtózkodó épületek hátborzongató árnyékot vetnek az utcán száguldozó autókra. Amikor először költöztem a városba – a pokolba, még néhány hónapja is! –, mosolyt csalt az arcomra a felhőkarcolók és a klasszikus sárga taxik látványa. Most már csak gúnyos emlékeztetőül szolgálnak arra, hogy a betondzsungel alaposan elseggelt. És nem perverz módon, sokkal inkább úgy, hogy ülni sem tudok többet, annyira fáj.

Nagy örömmel szívódtam volna fel mindenki életéből Manhattanben, de Poppy ragaszkodott egy tisztességes búcsúhoz. Egyedül emiatt vagyok hajlandó átvonszolni magam hozzá mínusz hat fokban. Amikor végre megérkezem, annyira leköti a figyelmem a fagyott ujjaim felolvasztása, hogy egyenesen egy Hot Wheels-piñatának sétálok.

Uramisten!

Poppy belvárosi lakása egy versenyautó-rajongó kéjes álmává változott. A falakat Engedj a partinak! és Verseny folyamatban feliratok borítják, a mennyezetről pedig kockás zászlók lógnak. Csupán a konyhában található jelentős mennyiségű alkohol jelzi, hogy ez nem egy négyéves születésnapi zsúrja.

A céltalanul lebegő piros, fekete és fehér lufik között találok rá a legjobb barátomra. Szólásra nyitom a szám, de nem jönnek ki rajta szavak. Éppen a Forma–1-es legenda, Blake Hollis életnagyságú, egyedi tervezésű kartonmását állítja fel, amelyen a férfi egy ismeretlen nőt karol át. Egy nőt, akinek az arca helyére az enyémet szerkesztették. Uram, segíts!

Blake a szokásához híven csodálatosan fest, de semmi sem ront el jobban egy helyes arcot, mint a rossz magaviselet. Nem csoda, hogy a csapata egy éven belül életrajzot szeretne íratni róla. A tavalyi év katasztrofális szezonja után annyi jó reklámra van szüksége, amennyi csak lehetséges.

Éppen a kartonfigurát tanulmányozom azon töprengve, hogyan néznék ki szupermodell-magassággal és a Monopoly-pénznél is hamisabb mellel a százötvenhét centim és normál B kosaram helyett, amikor Poppy magához von egy csontropogtató ölelésre.

– Ella! Mit gondolsz? – Feje fölé elemelt karokkal pördül egyet. – Tökéletes, ugye?

– Tökéletesen a témába vág – helyeslek, és egy zavart pillantással körbenézek.

Túlzó, de nem vártam kevesebbet. Poppynak megvan az a lenyűgöző tulajdonsága, hogy képes olyan mértékben összpontosítani egy projektre, hogy az még a legmagasabb elvárásokat is felülmúlja. Pokolian idegesítő, amikor a szerelmi életem és a vergődő karrierem tartozik a munkaprojektjei közé, de elismerem, jól néz ki a lakása. Nem bánnám azonban, ha Blake kartontestét valamiféle dartstáblává alakíthatnám.

Jack felpattan a kanapéról, ahol eddig ült. Az örökké önelégült mosolyával úgy néz ki, mint aki most sétált le egy milliárdos romantikusregény-borítójáról. Üdvözlésképp fél karral átölel, mielőtt Poppyhoz fordulna.

– Abbahagyhatom a lufifújást?

– Azt hittem, szereted a szádat használni. – Poppy ártatlanul pislog az acélkék szemével, rebegteti a pilláit. – Elsősorban ezért osztottam rád ezt a feladatot.

– Ha-ha – emeli égnek a tekintetét Jack, és játékos mosolyra húzódik a szája. – Szeretem is. Csak a lufik helyett az izmos, apakomplexusos szőkéket preferálom.

A beszélgetés hamar Jack legutóbbi és egyben sokadik randizós melléfogására terelődik. Esélyesen ő lesz Poppy új projektje, ha én már elmentem. Lenyelem a gombócot a torkomban, és próbálok nem arra koncentrálni, hogy mennyire fognak hiányozni.

Mintha megérezné a repedést a páncélomon, Poppy drámaian felsóhajt.

– Még nem késő kihátrálni, és egy másik állást keresni New Yorkban.

Nem tudom, hányszor folytathatjuk le ezt a beszélgetést, mielőtt felrobbanna a fejem. Legfeljebb talán kétszer. A vállára teszem a kezem, és gyengéden megrázom.

– Határozottan elkéstem ezzel. Megyek – jelentem ki. Hideg borzongás fut végig a gerincemen. – Ez egy fenomenális lehetőség.

Amikor a PlayMedia elhagyása után felkerestem a mentoromat, George Phillipset, hogy tanácsot kérjek, szakmai útmutatásra számítottam. Ehelyett egy állást ajánlott, hogy legyek Blake hivatalos életrajzának a helyszíni társszerzője. Nem sokat írtam azóta, hogy a Kávé a bajnokokkal címen futó podcastom gajra ment, így izgatott vagyok, hogy visszatérhetek az alapokhoz. A történtek után a podcastkészítés, vagy akár csak a stúdióban való tartózkodás gondolata is pánikkal tölt el. Nem akarok állandó emlékeztetőket. De az írás? Az biztonságos terep, és az sem mellékes, hogy bejárhatom a fél világot.

– Rendben – sóhajtja karba tett kézzel. – De meg kell ígérned, hogy kideríted, hány Sport Illustrated-modellel feküdt le Blake.

Felé ütök egy közelben szálldogáló lufit, amit gyorsan elhesseget a hollófekete hajától, hogy elkerülje a sztatikus elektromosság következményeit. Poppy nem rajong túlzottan a sportért, ám annál inkább a hírességekkel kapcsolatos pletykákért, Blake pedig egyike azon versenyzőknek, akiknek kiválósága nemzetközi hírnevet és tekintélyt hozott.

– Ezekre a kérdésekre nem szívesen válaszolna, Pop – jegyzem meg. Blake különösen zárkózott, és meglehet, hogy már alapból neheztel rám, miután a tavalyi bulizásai miatt a 2006 körüli Paris Hiltonhoz hasonlítottam. Kétséges, hogy a McAllister-pilóta volt partnereinek számára vonatkozó kérdésemért piros pontot kapnék.

– Uncsi vagy – biggyeszti le az ajkát. – Legalább a hatalmas farkával kapcsolatos pletykákról tudd meg, hogy igazak-e!

– Azt én is szeretném tudni – ért egyet Jack, hevesen bólogatva. – Ha tudnál készíteni egy összehasonlító táblázatot minden pilóta farkának méretéről, az mindannyiunk számára hasznos lehetne.

Arcomat a kezembe temetve felnyögök.

– Kaphatok legalább egy italt, mielőtt bármelyikőtök újra kimondja azt a szót, hogy farok?

Poppy ajka komisz mosolyra húzódik, ahogy a konyhába vezet. Egy egész Forma–1-es témájú menüt állított össze italokból és rágcsálnivalókból. Belekortyolok a McAllister Martinimbe, összerezdülök, ahogy az erős íz végigégeti a torkomat. Ez nem egy Martini, ez tömény másnaposság egyetlen pohárban.

– Gyűlölöm – jelenti ki Poppy csak úgy. – Az ő hibája, hogy elmész.

Olyan lazán mondja, hogy beletelik egy pillanatba, mire felfogom, kiről beszél. Connor Brixtonról. Nem hajlandó kimondani a nevét. Azt kívánom, bárcsak egyáltalán ne is hivatkozna rá! Adios, au revoir és arrivederci, seggfej!

– Önszántamból hagytam ott a PlayMediát – emlékeztetem. Körmeimet a tenyerembe vájva megvonom a vállam. Nem volt sok választásom, de a nap végén elmondhatom, hogy én léptem ki, nem ők küldtek el. – Témát válthatnánk?

– Ella, ne már! Léptél…

– Poppy – szakítja félbe Jack figyelmeztetésképp –, elvileg szórakoznunk kellene, és Ella nyilvánvalóan nem akar erről beszélgetni.

Hálás pillantást küldök felé, de Poppyval épp úgy néznek farkasszemet, mint elvált szülők egy keserű gyermekelhelyezési per során. Jelen helyzetben kiváló alkalom kínálkozna egy kis popcornt és csipszet rágcsálni, de azok a pult másik oldalán vannak.

– Igazad van. Sajnálom – adja meg magát végül Poppy, és a figyelmét ismét nekem szenteli. – Gondolod, hogy Blake hallgatta a podcastodat?

A vállam megfeszül, de nem veszem a fáradságot, hogy eszébe juttassam, az már nem az én podcastom.

– Feltételezem, hogy utánam nézett. Nem nehéz összeraknia a képet.

– Biztosan tisztában van vele, hogy csak viccelődtél – nyugtat meg Jack.

A műsoromban semmi valótlant vagy felháborítót nem állítottam Blake-ről, ugyanakkor gúnyolódtam picit a tavalyi ingadozó teljesítményén. A podcastom okkal volt besorolva a sport és humor kategóriák alá. Hogyne viccelődnék azzal, hogy több bugyin jut túl, mint célvonalon? Remélem, hogy George-nak igaza van, és Blake-et nem érdekli, hogy tettem rá pár egyéni, humoros megjegyzést.

– Pop, odaadjuk Elnek az ajándékát, mielőtt a többiek megérkeznek? – vált témát Jack.

Belekortyol az italába, a dzsússzal kevert ginbe, és a tekintetébe csintalanság vegyül. Poppy eltűnik, majd egy versenyautós ajándékszatyorral tér vissza. Nem vagyok meglepve. Különböző idétlen aprósággal van telerakva, de az utolsó néhány darab különösen meghökkent.

– Óvszer. – Sűrűn pislogok. – Óvszert vettetek nekem.

Ahogy alaposabban szemügyre veszem, feltűnik, hogy a fóliára a Spórolj a benzinnel, ülj meg egy sofőrt! feliratot nyomtatták. A kiköpött italom kis híján Poppy mellkasán landol.

– Szóval? – kérdezi Jack leplezetlen élvezettel. – Mit gondolsz?

– Hogy mindkettőtöknek kezelésre lenne szüksége. – Magam elé tartom a csomagot. A piros fóliásak cseresznyés ízűek. Nyami! – Kötve hiszem, hogy használni fogom ezeket, de értékelem az ajándékot.

A Forma–1-es pilóták hírhedten nagy nőcsábászok. Köszönöm, nem. Huszonhét éves vagyok. Ha még mindig játszmázásra és az orgazmusok színlelésére vágynék, egyszerűen csak besétálnék a lakásom öt háztömbnyi körzetében lévő bármelyik bárba. Azt akarom, hogy lesöpörjenek a lábamról, nem pedig hogy besöpörjenek a szőnyeg alá egy egyéjszakás kaland után.

– Még egy dolog – mondja Poppy, és kivesz egy rúzst a tasak aljáról. – Nyisd ki!

Imádkozom, hogy ne élénkpiros legyen, mert függetlenül attól, amit Poppy állít, egyszerűen nem illik a bőrtónusomhoz. A szemem elkerekedik, ahogy kitekerem. Nagyon mellélőttem, mivel ez egy kicseszett kés.

Poppy összecsapja a tenyerét.

– Most már védve vagy a nemi betegségektől és a támadóktól.

– Gumi, hogy megdöntsenek – nevetek, visszatekerve a tubust, hogy véletlenül se szúrjam le magam –, és rúzskés, ha én döntenék le valakit a lábáról.

Jack kuncogva kacsint.

– Londonban azt sem fogják tudni, mi történt.

– Ahogy Belgiumban sem – teszi hozzá Poppy. – Vagy Ausztráliában, Japánban vagy bármelyik másik helyen, ahová mész.

Egyetértésképp az övéhez koccintom a piros műanyag poharamat. Huszonegy város ötvenkét hét alatt. Ha ez az idő és távolság nem segít túllépnem a történteken, akkor fogalmam sincs, mi tudna.

Második fejezet
BLAKE

A haragom kétféleképpen nyilvánul meg. Vagy elveszítem a türelmem, és kiabálok az emberekkel, vagy olyan csendben maradok, hogy kényelmetlenül feszültté válnak a környezetemben lévők. Jelenleg az utóbbi a soros. Látom, ahogy a csend szúrós takaróként öleli át Keitht és George-ot. Rosszul érzem magam, de biztos vagyok benne, hogy ha megszólalok, egyikőjük monoklival távozik erről az értekezletről.

– Keith szerint nem vagy oda a társszerzőmért – szólal meg végül George, és nyugodtan a kapucsínójába kortyol. – Mik az aggályaid, haver?

– Ez valamiféle vicc, ugye? – A hangom éle nem hagy helyet a találgatásnak. – Valójában nem is szerződtetted, igaz?

A haragom látszólag nem rázza meg George-ot, mintha inkább mulattatná a helyzet. Ismét kortyol az italából, és nyugodt tekintete találkozik a gyilkos pillantásommal. Ki akarom tépni a kezéből a bögrét, és rohadtul milliónyi apró darabra akarom törni.

– Emlékeztesselek George szerződésére? – szól közbe a menedzserem. – A szűk határidő miatt bárkit alkalmazhat, akit csak szeretne, ha az illető a segítségére lehet.

– Olvastam azt az átkozott vackot – vitatkozom. Igazából az ügyvédem olvasta, de ez részletkérdés. – A csapatomnak legalább két hónappal korábban jóvá kell hagynia az illető felvételét.

– Ella felvételét még decemberben megvizsgálták és jóváhagyták, Blake – erősíti meg Keith. – Csak mostanáig nem voltál hajlandó beszélgetésbe bocsátkozni a könyvről.

– Megkérdőjelezte a vezetési képességeimet, majd azt mondta, nem csoda, hogy nem koncentrálok a versenypályán, hiszen túlságosan leköt, hogy lejöjjek onnan – vágom rá. – Azt gondoltad, örülök majd ennek? Miféle tapasztalattal rendelkezik egy hülye podcaston kívül? Ért egyáltalán az életrajzíráshoz? Tudjuk, hogy nem analfabéta? Ez rohadt nevetséges! Nem fogom vele tölteni a szezont, úgyhogy találnotok kell valaki mást.

– Nem – jelenti ki Keith, a fejét ingatva. – Meg se próbáld szabotálni a könyvet! Ennek a beszélgetésnek meg sem kellett volna történnie, ha nem éreznél mániás késztetést a karriered legyilkolására.

– Nem tettem tönkre a karrierem – nézek rá összehúzott szemmel. Tisztában vagyok vele, hogy tavaly sem a pályán, sem azon kívül nem hoztam a legjobb formám. – Még mindig szerződésben állok a McAllisterrel és az összes szponzorommal. Plusz a negatív reklám is reklám, nem?

– Negatív reklám? Blake, olyan sokat buliztál, hogy nem is emlékszel, hogy szállodai bútorokat hajigáltál egy medencébe. Egy paparazzo meg lekapta, ahogy egy limuzin hátsó ülésén döngetsz valami csajt, aki – hozzáteszem – valószínűleg egy prosti volt. Ez nem rossz reklám, ez egyszerűen csak baromi rossz. – Keith összeszorítja vékony ajkát, a szemöldökét összevonja. Mindig így tesz, ha zaklatott, és ettől olyan, mintha két dühös hernyó mászkálna a homlokán. – Lehet, hogy még érvényben vannak a szerződéseid, de ne tégy úgy, mintha nem figyelmeztettek volna, hogy szedd össze magad ebben a szezonban, különben kidobnak! Gondolod, Thompson nem ugrana a lehetőségre, hogy átvegye a helyed?

– Figyelj, Blake! – George közbeszól, mielőtt válaszolhatnék. – Senki nem akar ártani neked. Ezt az életrajzot azért készítjük, hogy emlékeztessük a világot és a csapatodat, miért vagy te a legjobb, és miért szerencsések, hogy őket képviseled. Ha nem volnának más kötelezettségeim, én tölteném veled a szezont, de ettől függetlenül is szükségem lenne segítségre. Mindent megcsinálunk tizenkét hónap alatt A-tól Z-ig. Ehhez minden segítő kézre szükség lesz, és ebbe Ella is beletartozik.

George-ot a korai gokartozós napjaimtól kezdve ismerem. Ő az egyetlen újságíró, akit tényleg kedvelek. Tisztelettudó, és nem tesz fel ostoba kérdéseket csak azért, hogy felhúzzon. Az évek során közel kerültünk egymáshoz, és ahelyett, hogy arról publikálna, mekkora csődtömeg voltam tavaly, csak beállított hozzám, hogy megnézze, miben tud segíteni. Ha nem bíznék benne, és nem ő dolgozna ezen a projekten, akkor ez a könyv soha nem születne meg.

– Azt mondta, a Forma–1 kötelezhetett egy különleges engedély megszerzésére, hogy ilyen idiótán viselkedhessek – emlékeztetem őket.

Keith a Rolexére pillant. Bocsánatkérő ajándékként adtam neki a tavalyi év miatt.

– Befejezted a hisztit?

Összeszorított állkapoccsal bólintok. Jobban akarom tudni, hogy mi a fenéért vették fel, mint amennyire ordibálni szeretnék.

– Alkalmas a feladatra, Blake – jelenti ki George –, és jó. Nagyon jó. Ella olyan, akinek vágysz a segítségére.

Elővesz egy mappát, és átcsúsztatja az asztalon. Ódzkodva nyitom ki, és Ella önéletrajzát találom benne. Kiveszem, majd hátradőlve a székben olvasni kezdem. Ella Gold. Chicagóból származik, New Yorkban él. Legalábbis amíg nem kezd el egy kicseszett szúnyogként követni. Kitüntetéssel végezte el az újságíró alapszakot, majd megszerezte a mesterfokozatot is. A gyakorlatát a Big Ten Networknél, illetve a The New Yorkernél töltötte. A múlt év végéig sportújságíróként és podcast-műsorvezetőként dolgozott az online sporttal és szórakoztatással foglalkozó PlayMedia médiavállalatnál. George ki is nyomtatta pár munkáját, hogy megnézzem. Seggfej! Az olimpikon úszónővel, Lilly Kinggel készített interjúja bosszantóan fantasztikus. A riportja Rafael Nadal Novak Djokoviccsal szemben elszenvedett vereségéről a 2021-es francia teniszbajnokság elődöntőjén még bosszantóbban káprázatos. A cikke a pár évvel korábbi monacói nagydíjon aratott győzelmemről felháborítóan bámulatos, objektíven és szubjektíven nézve egyaránt. A francba, a francba, a francba!

– Miért pont ő? – A cikkek immár elolvasva hevernek előttem. – Hosszú a listája azoknak a tapasztalt újságíróknak, akik nem pocskondiáztak.

Keith úgy néz rám, mintha őrült lennék. Oké, nem olyan hosszú az a lista, sőt, ami azt illeti, elég rövid.

– Bízol bennem, igaz? Ezért döntöttünk úgy, hogy együtt dolgozunk, nem? – George félrebillenti a fejét, várja, merek-e ellenkezni. – Szóval bízz bennem, amikor azt mondom, ő a megfelelő ember a munkára!

Mély levegőt veszek, hogy úrrá legyek a zaklatottságomon.

– Honnan ismered egyáltalán?

– Egy szemeszter erejéig külföldön folytatta a tanulmányait, amikor én vendég előadó voltam. Felvette az órámat: Meghatározó problémák a huszonegyedik századi sportban és médiában. Kapcsolatban maradtunk, és tudtam, hogy tökéletes lenne erre a feladatra.

– Azt mondta, úgy versenyeztem a tavalyi azeri nagydíjon, mintha Mario Kartot játszanék.

– Nem lőtt mellé – kuncog George. – Úgy vezettél, mint egy őrült.

Beintek neki. Igaza van, én pedig utálok tévedni.

– Adj neki esélyt, Blake! Zseniális író, és egyike azoknak, akikről úgy gondolom, képesek egy teljes szezonon át elviselni téged, nagyokos – sokatmondó pillantást vet rám.

A halántékomat masszírozom, hogy megpróbáljam oldani a fejfájást, amit ez a beszélgetés okoz.

– Nem tetszik ez nekem. Kicsit sem.

Utálom, mennyire nyavalygósnak hangzom. Mint az unokaöcsém, amikor ágyba parancsolom, de ő még játszani szeretne az akciófiguráival.

– Ja, hát nekem meg az nem tetszik, ahogy fel kell takarítanom utánad a romokat – vonja meg a vállát Keith. – Tedd túl magad rajta!

A nővérem hívása félbeszakítja a menedzserem soron következő dorgálását. Ő az egyetlen, akiért azonnal eldobok mindent, és ezzel mindketten tisztában vannak. Kilépek a helyiségből, hogy fogadjam a hívását.

– Nahát, nahát! Csak nem a kedvenc nővérem? – szólok a telefonba.

– Csak nem a kedvenc öcsém? – Mivel egymást leszámítva nincs több családtagunk, nem nagy a konkurencia, de az ismerős üdvözlés mosolyt csal az arcomra. – Szóval… lassan kezdődik a szezon.

– Tényleg? – A hangom csöpög a szarkazmustól. – Sose jöttem volna rá. Kösz az emlékeztetőt, Ashley.

A telefonba sóhajt, egyértelművé téve a bosszúságát.

– Ne legyél bunkó!

Nem tudok nem kuncogni az unokahúgom vékony hangján, amint a háttérben azt kiabálja, hogy a bunkó egy csúnya szó. Egy nagyon csúnya szó Millie szerint.

– Sajnálom. Csak fáradt és dühös vagyok az életrajz miatt.

– Engem izgatottá tesz – mondja. – Az emberek végre megismerhetik az igazi Blake-et, a helyett a S-E-G-G-F-E-J helyett, akinek általában kiadod magad.

– Igen, talán. – Azt már nem teszem hozzá, hogy pont ez a problémám az életrajzzal: nem akarom, hogy az emberek megismerjék az igazi énemet.

– Hogy érzed magad? – kérdezi. – És ne mondd, hogy jól, mert tavaly is azt mondtad, aztán büntetést kaptál, amikor szándékosan ütköztél, Blake!

Nem volt szándékos, csak megpróbáltam elsurranni Harry Thompson mellett, és katasztrofálisan visszaütött a dolog.

– Nem kezdünk ebbe újra bele, Ash.

A harmadik világháború elkerülése végett nem feszíti tovább a húrt. Az elmúlt évben egy ketyegő bomba voltam, aki a legkisebb megjegyzésre is robbant. Isten a megmondhatója, hogy több mint elég repesz találta már el őt. Kiderült, hogy az antidepresszánsokat töméntelen alkohollal keverni nem éppen a legjobb ötlet. Ki gondolta volna?

– Finn és Millie megkapták a képeslapomat? – kérdezem ellágyult hangon.

Az unokahúgom és unokaöcsém imádnak levelet kapni, ezért igyekszem minél gyakrabban küldeni nekik, még akkor is, ha egy városban tartózkodunk. Az utolsón, amelyet küldtem, a kedvenc rajzfilmmalacuk evett macaront a Big Ben előtt.

– Igen! Most küldtek válaszként egy saját készítésű képeslapot. Nagyon… egyedi.

Felhorkantok a megjegyzésére. Az egyedi kedves kifejezés a művészi képességeik definiálására. Finn háromszögei nagy eséllyel váltanak majd ki infarktust a leendő geometriatanáránál, Millie pedig kizárólag narancssárgát használ, mert sajnálja, hogy osztoznia kell a nevén egy gyümölccsel. A nővérem lakberendező, de a színharmónia iránti érzékét és a tiszta vonalvezetését nem örökölték a gyerekei.

– Finn megpróbált lerajzolni benneteket, ahogy a cirkuszban zsonglőrködtök, de inkább úgy néz ki, mintha… – Nevetve félbehagyja a mondatát. – Tudod mit? Nem rontom el a meglepetést. Pontosan tudni fogod, miről beszéltem, amikor meglátod.

– Várom már – mondom vigyorral az arcomon. – Vissza kell mennem az értekezletre, de valamikor majd átugrom vacsorázni, oké? Üdvözlök mindenkit.

– A vacsora jól hangzik – válaszolja. – Vigyázz magadra, rendben?!

Elbúcsúzom, mielőtt a falnak dőlök. Nagyra értékelném, ha csak elnyelne, és kiköpne a pokol mélyén. Ez a szezon dönti el, hogy sikerrel járok-e, vagy elbukom, jelenleg pedig nem engedhetem meg magamnak, hogy összeroskadjak. Megtanultam az előző szezonból, hogy a pályán kívül is kordában kell tartanom az érzéseimet.

Harmadik fejezet
ELLA

A búcsúbuli utáni néhány hét gyorsan elrepül. A londoni járat már sokkal lassabb. Valószínűleg azért, mert mind a hat órát végigpánikoltam. Mire a gép kerekei földet értek, sikerült megnyugodnom, emlékeztetve magam arra, miért is csinálom ezt. Egy pohár pezsgő – oké, inkább három – vélhetően segített.

George a külvárosban él, de van egy kétszobás lakása Shoreditch városnegyedben – Poppy szerint divatos és előkelő londoni környék –, ahol a versenyek között lakhatok. Csak két napot töltök Londonban, mielőtt Bahreinbe repülnék az első versenyhétvégére. Még mindig szokom az időeltolódást, az utolsó, amit landoláskor csinálni akarok, az az edzés. A túlpakolt bőröndömet egy véget nem érő folyosón át vonszolva mégis ezt teszem. Fogalmam sincs, hol találom a szobám, ez a hotel egy útvesztő. Semmilyen közép-nyugati kukoricalabirintus nem tudott volna felkészíteni erre.

– Anya! – Felsóhajtok, miközben bekanyarodom egy másik folyosóra. Azt hiszem, egyszer már elmentem ezek mellett a szobák mellett. – Kérlek, ne jelöld ismerősnek Blake-et! Még csak nem is találkoztam vele, és biztos vagyok benne, hogy a Facebook-profil, amit küldtél, hamis. El tudod képzelni, hogy valószínűleg hány ember adhatja ki magát neki?

– Nem kell elfogadnia a jelölést – tiltakozik. – Csak azt akarom, hogy tudja, van egy gondoskodó anyukád, aki óv téged, úgyhogy jobb, ha vigyáz magára.

– Persze, anya, roppant félelmetesnek tűnsz a Facebook-profilod alapján.

Inspiráló idézeteket tesz közzé, és vidám videókat oszt meg a hírekből. Semmi sem utal arra a profilján, hogy „Szétrúgom a segged!”. Apámén talán igen, na de anyámén? Jó vicc. Egyedül a gyerekeket ijeszti meg halloweenkor, amikor maszkot visel.

– Aha! – Megállok a négyezer-harminchármas ajtó előtt. – Végre megtaláltam a szobát.

– Nézz be az ágy alá és a függönyök mögé, hogy megbizonyosodj arról, a szoba biztonságos-e!

– Még jó. – Túl sok részt láttam az Esküdt ellenségek: Különleges ügyosztály című tévésorozatból ahhoz, hogy ellenőrizzem, nem rejtőzködnek-e ijesztő alakok a szállodai szobámban. – Később visszahívlak, rendben? Szeretlek.

– Én jobban, drágám.

Leteszem a telefont, és a kártyaolvasót használva belépek a szobába. Ördög és pokol! A lakosztály elegáns, modern és kínosan sok négyzetméterrel tágasabb, mint a New York-i lakásom. Pedig manhattani mércével mérve korrekt alapterületű volt az otthonom. Úgy érzem, a Nemzetközi házvadászok egyik epizódjába csöppentem. Csakhogy kétmillió dolláros költségvetéssel rendelkező gombgyűjtő helyett csóró életrajzíró vagyok. De pánikra semmi ok, valahogy megoldom, hogy ebben a meglehetősen drága bahreini szobában maradhassak.

Bár az első osztályon utaztam, sajognak az izmaim az egy helyben ücsörgéstől, és gyakorlatilag besprintelek a zuhany alá. A magas nyomású forró víz kimasszírozza a vállamban felgyűlt feszültséget, így euforikus állapotban hagyom el a fürdőt. A hatalmas ágyon összekucorodva elfogyasztom a szobaszervizes vacsorát, és azon tűnődve merülök álomba, hogy a szálloda ajándékboltjában lehet-e vajon normál kiszerelést vásárolni a levendulakrémükből.

A félelem erős szorításával a gyomromban ébredek fel. Eljött a nap, amikor megismerkedem Blake-kel.

Meg tudom csinálni.

Remélem.

Túl ideges vagyok, hogy egyek, de a szálloda reggeli svédasztalát kihasználva összedobok magamnak egy kávét elvitelre. A koffeinadagommal és a Blake menedzsere, Keith által küldött részletes instrukciókkal könnyű megtalálni a konferenciatermet, ahol mindnyájan találkozunk. Amikor belépek, Keith természetesen nincs sehol. Az egyetlen ember a teremben Blake, és nem tudom, hogy csak az időeltolódás okozta kótyagosság beszél-e belőlem, de a pokolba is, ez a fickó szívdöglesztő!

Mély lélegzetet veszek, és mosollyal az arcomon mutatkozom be.

– Üdv, Ella vagyok! – nyújtok neki kezet üdvözlésképp.

Blake néhány másodpercig csak bámulja a kezem, mielőtt röviden megrázná. Imádkozom, hogy ne vegye észre, milyen nyirkos a bőröm.

A csokoládébarna szemét úgy futtatja végig rajtam, mintha gondolatban levetkőztetne. A tekintete kíméletlenül pimasz, de valahogy mégsem lépi át a hátborzongató határát. Valaki azonnal kapcsolja be a légkondit, mert kezdek izzadni. A fotók a valóság nyomába sem érnek. A rakoncátlan sötétbarna tincseivel olyan, mintha éppen egy szunyókálásból ébredt volna fel a találkozó előtt, és hadd mondjam el, remekül áll neki.

– Kávé – morogja. Hát legalább mondott valamit!

Blake előrenyúlva kikapja a műanyag poharat a kezemből. Excuse moi? Mielőtt figyelmeztethetném, hogy nem neki hoztam, és éppen a saját kávémat rabolta el, nagyot kortyol belőle. Az arca mindent elmond, és a kézfejével megtörli a száját. Megérdemelte.

– Az az enyém – közlöm nyíltan.

– Azt hittem, hoztál nekem kávét.

– Miért hoztam volna?

Nem vagyok az asszisztense. Még csak nem is találkoztunk korábban. Honnan kellene tudnom, hogyan issza a kávéját?

– Engesztelésképp – magyarázza egy vállrándítással –, amiért azt mondtad, nem tudod, hogy fér bele a sisakba a fejem, mivel az egómtól tizenkét mérettel nagyobbra nőtt.

Nem zavartatja magát, nem rejti el a rideg megvetést a tekintetében. Hajaj! Máris szertefoszlott a titkos reményem, hogy nem hallgatta meg a Kávé a bajnokokkal szóban forgó epizódját. Ez csupa móka és kacagás lesz.

– A fejed ma normál méretűnek tűnik – jegyzem meg hűvösen.

– Az, hogy emberek milliói előtt csinálsz viccet belőlem, leeresztette kicsit.

Ez kissé túlzás. Lehet, hogy a műsorom valamikor az ötödik helyre került a Spotify podcastlistáján, de hogy milliókról beszélnénk? Ugyan már! Nem vagyok Joe Rogan… vagy Connor Brixton.

– Arról is beszéltem, hogy mennyi tehetség szorult beléd – emlékeztetem.

– Semmi olyat nem mondtál, amit ne hallottam volna már korábban. Pontosan tudom, mennyire tehetséges vagyok.

Visszavonom, hogy a feje normál méretűnek tűnik. A szemem láttára fújódik egyre nagyobbra.

– Kritizáltad a vezetési stílusomat – forrong, markáns állkapcsa megfeszül – és engem.

– Egy már nem is futó podcast egyik epizódjában beszéltem rólad. Elnézést kérek, ha megbántottam az érzéseidet, de nem fogadtam volna el ezt a munkát, ha nem gondolnám, hogy rendkívüli tehetség vagy.

– Nem is kellett volna elfogadnod – húzza össze a szemét. – Fogalmam sincs, miért mentél bele mégis.

Jézusom! Tegyél pár kritikus megjegyzést egy pasiról, és úgy tesz, mintha halálosan megsebesítetted volna.

– Ne sértődj meg, Blake! Növessz golyókat, és lépj túl rajta! Pontosan tudom, hogy vannak nők, akik sokkal rosszabb dolgokat állítottak rólad. Olvastam a bulvárlapokat.

Esküszöm, hogy a szája egyik sarka megrándul egy pillanatra. Blake sajtósa, Marion pontosan olyan árnyalatú vörös rúzst viselve jelenik meg, mint amiért imádkoztam, hogy Poppy ne vegye meg nekem. Az inge gyűrött, szempillaspirál hagyta foltok ülnek a szeme alatt. Nem hibáztatom. Tudom, hogy túlórázik, hogy javítsa Blake imázsát, és hogy ilyen gyorsan sikerült egy könyves szerződést kötnie, lenyűgöző. El sem tudom képzelni, mennyire túlterhelt lehet az egésztől.

– Örülök, hogy végre személyesen is találkozunk, Ella! – A szeménél lévő szarkalábak összefutnak, ahogy elmosolyodik. – Jó látni, hogy máris elkezdtetek összebarátkozni.

Blake nyíltan mogorva tekintete másról árulkodik. Ő inkább ismerkedne meg azzal a koporsóval, amelybe beletehet. A mandulatejnél valami erősebbet kellett volna a kávémba tennem. Talán Jamesont?

Keith pillanatokkal később sasszézik be, mint egy nagyon jóképű Daniel Craig a James Bond-korszakában – zord és viharvert, de rendkívül szexi. Itt-ott már őszbe fordult a haja, noha csak a harmincas évei végén jár. Nem lepne meg, ha Blake-nek köszönhetné a korai őszülést. Ha ez velem is megtörténik, Blake fogja állni a fodrászköltségeimet.

Marion videokonferencián kapcsolja be George-ot, mielőtt megkezdődne a csapatgyűlés. Bólogatok, mialatt beszél, közben a gépemen jegyzetelek. Semmi újdonság. Bár George vett fel engem, találkoznom kellett Marionnal és Keithszel is, mielőtt hivatalosan is megkezdhettük volna az együttműködést. Elvégre Blake Hollis élete nem tréfadolog.

Blake nem mond sokat, néhány elmormogott hümmögést leszámítva. Lehetetlen nem bámulni őt. Kíváncsi vagyok, eltörte-e valaha az orrát. A közepénél alig észrevehetően görbül kissé. Észreveszi, hogy őt figyelem, és rám kacsint. Ki a franc kacsint valakire? Főleg a beszélgetésünk után, már ha egyáltalán annak lehet ezt nevezni.

Lefegyverez, az arcom Marion rúzsának színére változik. Inkább mégsem közlöm vele, hogy csak azért bámultam, mert attól tartok, amennyiben tovább fintorog, botoxra lesz szüksége, mire jövőre betölti a harmincat. A megbeszélés további részében kerülöm, hogy egyáltalán felé nézzek, különösen, mert érzem magamon a tekintetét.

Kicsit több mint kétszáz emberével a McAllister csapata hatalmasnak minősül, és ebbe még nincsenek beleszámolva azok, akik a londoni központban vannak. Ez azt jelenti, hogy rengeteg nevet kell megtanulnom, és sok emberrel kell megismerkednem. Felkapok egy McAllister feliratú inget, amelyhez Keith jóvoltából jutottam, illetve az új cuki ékszeremet, amely valójában a paddockba belépést biztosító kártyatartós nyakpánt, és már úton is vagyok. Második nap, hajrá!

A levegő valósággal szikrázik, ahogy mindenki a versenysorozat első futamára készül. Soha nem láttam még ehhez hasonlót. Mérnökök, szerelők, versenyzők, a média munkatársai: úgy tűnik, mindenki jelen van. Nagy a nyüzsgés, az emberek alig állnak meg egy pillanatra. Hamar rájövök, hogy nem ez a legalkalmasabb idő a bemutatkozásra. A csapat teljes figyelmét az köti le, hogy garantálják Blake és a McAllister sikeres szereplését a nagydíjon.

Céltalanul bolyongok, amikor egy lány az enyémmel megegyező McAllister-ingben utat tör felém. Mielőtt felfoghatnám, mi történik, magához ölel. Ööö… Üdv neked is, furcsa hölgy!

– Ella! Annyira örülök, hogy megismerhetlek. Aggódtam, hogy nem fogok tudni bemutatkozni a verseny előtt. Úgy rohangálok, mint egy mérgezett egér. Ennek ellenére örülök, hogy megtaláltalak. Rengeteg az ember, ugyanakkor nem sok a nő, szóval könnyű volt kiszúrni téged. Nem tudom, feltűnt-e, de korábban dolgoztál már a sport világában, úgyhogy hozzászokhattál a tesztoszterontúltengéshez. Hogy telik az első napod? Vagy megérkeztél már néhány napja? Egyszerűen nem emlékszem.

Olyan gyorsan beszél, hogy alig bírom követni. Simán megkérhetett volna, hogy csatlakozzam a piramisjátékához, én pedig csak bambán bólogatva belementem volna. A sötétszőke haja elmosódik, ahogy fél métert hátrál, és megállít két mellettünk elhaladó férfit. Mi folyik itt? A szöszi beállítja őket, és lő róluk néhány képet a kamerájával. Megragadom a pillanatot, és szemügyre veszem. Szív alakú arcával, kiemelkedő járomcsontjával és tökéletes, telt ajkával inkább a kamera előtt, nem pedig mögötte kellene lennie.

– Bocsi emiatt – visszaszökken hozzám. A brit kiejtése hihetetlenül arisztokratikus. – Lehetetlen volt megtalálni őket, ezért le kellett fényképeznem mindkettőt, amíg megvolt az esélyem. Mellesleg Josie Bancroft vagyok. Tartalomkészítéssel és márkamenedzsmenttel foglalkozom a McAllisternél.

Kézfogásra nyújtom a kezem.

– Ella Gold vagyok, de úgy tűnik, ezt már tudod.

– Mindenki tudja, szivi – káprázatos mosolyt küld felém. Néhány szerelő mellettünk elsétálva int Josie-nak, nekem pedig biccent, mintha csak a lány szavait igazolnák. – Te vagy az az író-újságíró-szent, aki ebben a szezonban Blake-kel dolgozik. Aki azt mondta, valakinek ki kellene szednie a karót a seggéből, és fejbe kellene csapnia vele.

Ja, ez én lennék.

Josie magára ölti az ügyintézőm és tündérkeresztanyám szerepét, majd bemutat mindenkinek, akinek kell. Csak egy órája ismerem, de már tudom, hogy ő olyan erő, amellyel számolni kell.

Délután körbevezet a csapat motorhome-jában. A Forma–1-es motorhome-ok milliódolláros építmények, amelyeket minden egyes versenyre megépítenek, lebontanak, majd ismét felhúznak. Ez a csapat bázisa a versenyhétvégéken, egyszerre praktikus és szórakoztató környezet. Vannak konferenciahelyiségek, egy étterem, több bár, és még egy kávézó is. Plusz minden versenyzőnek saját lakosztálya van. Ez egy ötcsillagos szálloda két emeletbe és egy tető alá zsúfolva.

Az említett tetőn ülünk, távol a zajtól és tömegtől, amikor Josie megkérdezi, hogyan sikerült a Blake-kel való találkozás. Elmesélem neki a beszélgetésünket.

– Legalább annyira epés tud lenni, mint amennyire elbűvölő – mondja. Egyáltalán nem lepődik meg a beszámolómon. – Hozzászoksz. Nem enged könnyen közel magához másokat, így beletelik egy kis időbe, mire megnyílik, de ha egyszer jobban megismered, rájössz, hogy nem rossz srác.

– Tényleg akkora nőcsábász, mint amilyennek tűnik?

Nagy mulatságomra elkezdi énekelni Elvis Hound Dog című számát.

– Több groupie-val fekszik le, mint John Mayer – közli közömbösen Josie. – Taylor Swift kilenc albumot tudna írni egyetlen Blake-kel töltött éjszakáról. Nem első kézből származik az információ, de ezt hallottam.

Ez hivatalos. Josie az új kedvencem.

– De mindegyikük ilyen amúgy – teszi hozzá. – Theo, Blake versenytársa azt vallja, hogy mindössze három dologra van szükségük: pontokra, pódiumra és puncikra.

A víz, amibe éppen belekortyoltam, sugárban tör ki a számból. Én lennék az utolsó, akit megsért, ha valakinek mocskos a szája, de hé! Josie figyelmébe ajánlom, hogy ezt könnyen népszerűsíthetné a Twitteren. #PontokPódiumPunci. Hajrá, csapat!

– A pasim azt akarja, hogy erényövet viseljek ezek körül a srácok körül, és nem hibáztatom érte. – Azzal rám kacsint. – Úgy hiszem, jól ki fogunk jönni ebben a szezonban, Ella.

Poppy és Jack máris hiányzik, szóval mosolyt csal az arcomra egy új bűntárs gondolata, főleg, ha ennyire tökös az illető.

Az az érzésem, hogy szükségem lesz valakire, aki olyan, mint Josie, ha szeretném sértetlenül átvészelni ezt az évet.

Negyedik fejezet
BLAKE

Amint megérkezem a szponzorok rendezvényére, rögtön megérzem a levegőben lüktető izgalmat, a helyiségben áramló energiát. Ember, imádom ezt! Mindenki reménykedik a győzelem esélyében. Pontok hiányában és a tavalyi év rivalizálásait magunk mögött hagyva mind az aktuális szezonra koncentrálunk a legutóbbi helyett. Mosolygok, ahogy végignézek a termen. A katasztrofális tavalyi versenyt követően készen állok a visszatérésre. Új szezon, új mentalitás. Meg fogom védeni a címem, amelyet joggal érdemeltem ki, és még egy világbajnoki győzelmet adok a listámhoz. Csessze meg mindenki, aki megpróbálja elvenni tőlem!

A szezon első eseménye mindig túlságosan extravagáns. Limuzinok és drága autók állnak sorban a szálloda előtt, miközben drága gyémántokat és luxusórákat viselő vendégek pezsgőt kortyolgatnak a bálteremben. Gazdag sznob fehér férfiak szokásos tömege, akik pingvinnek tűnnek a túl szűk szmokingjukban. Rajtunk keresztül próbálják meg újraélni a fiatalságukat, ami azt jelenti, hogy pénzt fektetnek belénk. Nem mintha panaszkodnék. A pénzük lehetővé teszi, hogy a legjobb csapat legjobb autóját vezessem, és még nagy jégszobrokra is telik belőle.

– Hé, nagyágyú! – kiáltja Theo a bárból. – Szeretnél egy italt?

Átszlalomozok a csendesen előételeket osztogató pincérek között, és odasompolygok a pilótatársam mellé. Mindenféle szégyenkezés nélkül szürcsöl egy Cosmót, sötétkék szemében huncutság csillog.

– Csak nem a kedvenc Forma–1-es selyemfiúm? – Üdvözlésképp hátba vágom. Az emberek furcsállják, hogy Theóval ilyen közel állunk egymáshoz. A Forma–1 azon ritka sportok egyike, amelyben a csapattársad a legnagyobb vetélytársad is egyben. De mi ketten kölyökkorunk óta ismerjük egymást. Theo egy kitartó anyaszomorító, aki addig nem hagyott békén, amíg bele nem egyeztem, hogy a barátja leszek. Együtt versenyezve nőttünk fel, és ahelyett, hogy keserű rivalizálássá változtatnánk a vetélkedést, arra használjuk, hogy jobb pilótákká váljunk.

A kezével megdörzsöli borostás állát.

– A Forma–1-es „selyemférfit” jobban preferálom, mint a selyemfiút.

– Majd fontolóra veszem, ha megnőttek a golyóid – heccelem.

Lucas, az AlphaVite versenyzője jelenik meg Theo másik oldalán. Bozontos, piszkosszőke haja, mint általában, hátra van simítva, ujjain az ezüstgyűrűk megcsillannak a fölöttünk lógó kristálycsillár fényében.

– Ha már a golyóknál tartunk, hogy telt a téli szüneted, Theo?

Theót Cannes-ban szúrták ki egy híres modellel enyelegve, majd pár nappal később Párizsban látták csókolózni egy feltörekvő filmsztárral. Valóságshow-kat megszégyenítő, csúnya közösségimédia-háború bontakozott ki a lányok között. Theót mulattatta az egész helyzet.

Az előző szezon végén elvonultam, nem vettem részt a barátaimmal a szezonon kívüli partisorozaton. Időre volt szükségem a visszaálláshoz, és hogy ismét összpontosítani tudjak.

– Kit érdekel ez, amikor Blake még mindig nem mutatta be George kedves íróját – mondja Theo a termet fürkészve.

Mind a ketten a tömeget kémlelik, egy maroknyi öreg, mogorva férfira mutatva. Nem sikerült beszámolnom nekik Elláról. Nem hiányzik az a tengernyi szívatás, amit rám fognak zúdítani. A PlayMedia az alfája és omegája minden sporttal kapcsolatos dolognak Amerikában, Luc pedig lelkes hallgatója Connor Brixton Beszólogatójának és Ella Kávé a bajnokokkal című műsorának. Egyedül miatta hallgattam meg azt a Forma–1-es epizódot.

– Fogadok, hogy ő az. – Lucas egy alacsony, termetes, kopasz fickóra mutat.

– Ó! Jó tipp. – Theo bólint, miközben beletúr a gesztenyebarna hajába. – Imádom a kackiás bajuszát. Én az ajtó melletti tagra gondoltam. A nyurgára, amelyik úgy néz ki, mint egy zöldbab.

– Mindketten nagyot tévedtek – morgom lemondóan.

Végigpásztázom a helyiséget, és könnyen megakad a szemem Ellán. Lehetetlen nem észrevenni, meglep, hogy csak most szúrtam ki.

– Várj! – köhögi Theo. Félrenyeli a rózsaszín italát, a poharat a pultra rakja. – Ő az újságíró?

Röviden bólintok. Képtelen vagyok levenni róla a szemem. Abszolút lélegzetelállító a földig érő fekete ruhájában, ahogy a sötétbarna haja laza hullámokban omlik a hátára. A megbeszélés napján viselt öltözéke elrejtette a gyönyörű idomokkal megáldott csodás testét. Nem bánnám, ha meztelenül heverne az enyém alatt. Tökéletes kombinációja az édesnek és perzselőnek, és úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, akinek ez feltűnik.

Josie-val beszélget éppen. Nem lep meg, hogy Josie a szárnyai alá vette Ellát. Néhány éve már a McAllisternél van, ismer mindent és mindenkit. Kedvelem Josie-t. Nem vagyunk a legjobb barátok, de kellően jóban vagyunk. Theo megpróbálta felszedni, de ő hűségesen kitart a barátja, Andrew mellett. Az egyik kedvenc időtöltésem nézni, ahogy kosarat ad a pilótatársamnak.

– Haver... – Luc álla leesik, a szokásos hűvös, nyugodt és összeszedett viselkedése eltűnik. – Tudod, ki ő?

– Blake írója – feleli Theo, tekintetét az égnek emelve. – Most mondta, öreg. Figyelj már!

– Az ott Ella Gold… a Kávé a bajnokokkal podcast műsorvezetője.

Inkább nem helyesbítek, hogy a podcast már nem létezik, ebből kifolyólag már nem lehet a műsorvezetője.

– Ő mondott rohadt vicces dolgokat Blakey Blake-ről? – Theo oldalba könyököl. – Mégis mikor tervezted ezt tudatni velünk?

– Soha – motyogom az orrom alatt. Nyilvánvalóan csak vágyálom volt, hogy nem tudják meg.

A barátaim az italaikat kortyolgatva, a már túl jól ismert pillantással nézik Ellát. A pokolba is, nem! Elkapom róla a tekintetem, és ellenségesen bámulok rájuk.

– Tabu a lány, srácok.

Theo szórakozottan felém biccent.

– Lestoppolod?

Egy szemhunyorítással figyelmen kívül hagyom a kérdést. Nem kezdek kapcsolatokat, és ezt a barátaim is nagyon jól tudják. Túl sokszor hagytak már el ahhoz, hogy elhiggyem, bárki is maradni akarna, szóval a stratégiám a „Csapj le, lépj le!” lett. Több mint elégedett vagyok. Ha nincsenek elvárások, nincs bántódás.

Lucas és Theo nem tudnak sokáig nyaggatni, mert az asztalainkhoz terelnek minket. Én a végén ragadtam Marion mellett, amíg Ella ültetőkártyája Theo és Andreas, a csapatfőnökünk közé szól. Az asztal túloldaláról figyelem a beszélgetésüket.

A vacsora ugyanolyan unalmas, mint ahogy emlékeztem. A Nemzetközi Automobil Szövetség vezetőjének beszédét követően néhány szponzor felszólal, pár csapatfőnök köszöntőt mond. Röviddel a desszert felszolgálása után Ella leül Marion megüresedett helyére, és egy halálosan szexi mosollyal üdvözöl. A szeme azokra a karamellel bevont almákra emlékeztet, amelyeket a nővéremmel vettünk gyermekkorunkban a Camden piacon: zöld, barna és arany kavargó örvénye.

Láthatóan elhatározta, hogy úgy tesz, mintha a tegnapi beszélgetésünk meg sem történt volna. George nem viccelt, amikor azt mondta, nem tolerálja az önteltséget. Ugyanakkor én nagy örömmel fogom ezt próbára tenni.

– Jól telt az első éjszaka? – kérdezi.

– Hm. – A kezében lévő poharat nézem. – Nem tűnsz rumos kólás típusnak.

– Mert nem is vagyok az – rázza meg a fejét, miközben pírba borul az arca. – A legutóbbi alkalommal, amikor rumot ittam, kulcs helyett a hitelkártyámmal próbáltam bejutni a lakásomba.

Kuncogástól rázkódik a mellkasom.

– Zéró kóla – mondja. – Inkább diétáskóla-párti vagyok, de beérem azzal, ami van. Mivel nem bírom jól az alkoholt, és ez az első nagy rendezvény, amelyen részt veszek… gondoltam, jobb, ha maradok a hűsinél.

– Hűsi?

– Üdítő. Bocsi, közép-nyugaton így hívjuk. Nagy valószínűséggel az edzőcipődet is tornacsukának fogom hívni valamikor.

Ella kortyol egyet az italából, rózsaszín szájfénye nyomot hagy a pohár szélén.

– Szóval – kezdi előrehajolva, mintha egy titkot osztana meg – engem képzeltél a csirke helyére?

Kíváncsian és zavartan fürkészem. Tessék? Határozottan a dekoltázsát bámulom, de azok hozzá tartoznak, nem a csirkéhez. Az alapján, ahogy a ruhája kiemeli a mellkasát, pazarnak tűnnek a lökhárítói. Hetykék és feszesek. Kíváncsi vagyok, hogy a mellbimbói rózsaszínűek, halványkorallok vagy cseresznyepirosak.

– Elég agresszíven döfködted – magyarázza, és hátrasöpri a szemébe hulló haját. – Vagy soha nem tanítottak meg, hogyan kell késsel és villával enni, vagy vudubabaként használtad.

A mélyről jövő nevetés, amely váratlanul kitör belőlem, meglep.

– Nem, nem vudubabáztam a csirkével, csak nem vagyok éhes.

Nem teszem hozzá, hogy a korábban bevett szorongás elleni gyógyszereim nyomták el az étvágyamat. Mindenki elvárása rám nehezedik, és szükségem volt valamire, ami tompítja az érzést.

Ella elveszi a tányéromról az érintetlen zsemlét, letép belőle egy kis darabot, majd a szájába veszi a falatot. Még azzal sem vesződik, hogy megvajazza. Döbbenten pislogok.

– Honnan tudod, hogy nem későbbre tartogattam?

– Későbbre tartogattad?

– Hát nem. De ki lopja el valakinek a zsemléjét?

Ella hátravetett fejjel, leplezetlen jókedvvel felnevet. A hang egyszerre felemelő és csábító.

– Az előbb mondtad, hogy nem vagy éhes, és ez alig nevezhető lopásnak. Ez nem A nyomorultak.

Kinyitja a táskáját, hogy elővegye a telefonját, és nem tudom nem észrevenni a szájfénye melletti paprikasprét. Külföldi országokat látogató, csinos nő, így nem értelmetlen, de eszméletlen biztonsági szolgálattal rendelkezem, és sokkal nagyobb kárt tudnak okozni, mint ez a kis flakon.

– Ó, hűha! Késő van – jegyzi meg magának. – Felmegyek és lefekszem. Időeltolódás meg minden. Holnap találkozunk?

Kurtán biccentek, nem tudok gátat szabni a kétkedésnek és ingerültségnek. Nem igazán van más választásom, mint holnap találkozni vele. A feneke fantasztikusan néz ki, miközben elsurran, észre sem veszi az elismerő pillantásokat, amelyeket maga mögött kap. Legalább ezt biztosan viszont akarom látni holnap.

A nagydíjakat megelőző óra a legmozgalmasabb. De az óra a szezon első nagydíja előtt? Teljes káosz. Az emberek csak azt látják a tévében, hogy a pilóták lazán felgurulnak a rajtrácsra, készen állva a versenyre. Nem látnak a kulisszák mögé. A szerelők, kihasználva az utolsó pillanatokat, ellenőrzéseket futtatnak le, a mérnökök még egyszer végigveszik a stratégiát, mialatt a média körülöttünk legyeskedve, idegesítő kérdésekkel zaklat. A műhely az egész csapat lelke, és valósággal zsong, ahogy az emberek fel és le rohangálva nyüzsögnek az entrópia örvényében.

Hatvan perc: Végzek néhány utolsó nyújtást meg reakciógyakorlatot, amíg a csapatom előkészíti a generátorokat és a hűtőventilátorokat a rajtrácshoz.

Negyven perc: A bokszutca megnyílik, kilépek a garázsból a szerelőimmel és a felszerelésükkel. A rajongók szurkolása a lelátókról zene füleimnek. Teszek egy gyors installációs kört, hogy képbe kerüljek a pálya állapotával kapcsolatban, és végrehajthassunk néhány utolsó perces változtatást.

Harminc perc: A motort leállítva a rajtrácshoz tolnak. Kipattanok a pilótafülkéből, és a rajtrács elejéhez megyek, hogy túlessek a formális eljárásokon, mialatt a szerelők ellenőrzik az autómat, mérik és figyelik azt, amit tudnak. Bahrein himnusza alatt lecsillapítom kalapáló szívem.

Húsz perc: Josie és a McAllister marketingcsapatának többi tagja a kocsimnál sürgölődik, fotókat készít, amelyek biztosan még ma felkerülnek a közösségimédia-oldalainkra. Az újságírók keselyűk módjára köröznek, kérdéseket tesznek fel, amelyeket a fülesemnek köszönhetően figyelmen kívül hagyhatok.

Tizenöt perc: Visszaülök a kocsimba, kesztyűs kezemet szilárdan a kormányon tartom. Nyugalom érzése árad szét bennem. Sehol máshol a világon nem érzem annyira, hogy önmagam vagyok, mint itt.

Tíz perc: A pilótákat, a személyzetet és a Nemzetközi Auto-mobil Szövetség tisztségviselőit leszámítva mindenki elhagyja a rajtrácsot. Mély levegőt veszek, és könnyedség fut át rajtam.

Hét perc: A csapatom elvégzi az utolsó ellenőrzéseket, mielőtt eltávolítják az elektromos gumimelegítőket, majd a földre engedik a kocsimat.

Öt perc: Mindenki elhagyja a rajtrácsot, csak a húsz pilóta marad hátra – a versenytársaim, a barátaim, az ellenségeim. Az egész világom egyetlen kétórás versenypályává szűkül.

Három perc: Megtesszük a formációs körünket, és egyszerre próbáljuk bemelegíteni a fékeket, illetve a gumikat, miközben hűtjük a motort. A fogáspontot keresem a kuplung mozgástartományában, mielőtt ismét elfoglalom a rajtpozíciót. A legelején, pole-pozícióban vagyok, ahová tartozom.

Egy perc: Felkapcsolják a rajtlámpákat. Felvillan az első, kezdődhet a visszaszámlálás. A fülemre erősített rádióban zümmögnek a versenymérnökök. Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

Negyvenöt másodperc: Újabb lámpa gyullad fel. A tömeg izgatottsága elnyomja a motorom hangját.

Harminc másodperc: Már három lámpa fénye vetül az azokat tartó fémszerkezetre. A sisakom eltakarja az arcomon a sugárzó mosolyt. Készen állok az indulásra.

Tizenöt másodperc: Felkapcsolódik a negyedik lámpa. Nem tudom megmondani, én vagy az autóm vibrálunk-e az energiától.

Tíz másodperc: Amikor az ötödik lámpa is felvillan, az előttem lévő pályára összpontosítom minden figyelmemet.

Öt másodperc: Vihar előtti csend. Az ujjaim a kormányon dobolnak. Nyugtalan izgatottság tör rám, de olyan gyorsan tűnik el, amilyen gyorsan megrohant.

Nulla másodperc: Mind az öt lámpa kialszik, jelezve a verseny kezdetét. Itt az idő, bébi! Kész vagyok emlékeztetni a világot arra, hogy ki vagyok, és mire is vagyok képes.