A karácsonyi puding

részlet

Translation entitled „A karácsonyi puding”
© 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Agatha Christie: The Adventure of the Christmas Pudding
Copyright © 1960 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Sipos Katalin
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Sipos Katalin, 2014, 2019
Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2019, 2024
Minden jog fenntartva

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Agatha Christie előszava

Ezt a karácsonyi lakomának szánt könyvet így tudnám a legjobban jellemezni: „A konyhafőnök ajánlata”. És ezúttal a konyhafőnök én vagyok!

Két főfogást tartalmaz: A karácsonyi puding esetét és A spanyol láda rejtélyét, néhány válogatott előételt: a Greenshaw bolondvárát, Az álomot és Az elnyomottat, valamint egy desszertet: A szedertortát.

A spanyol láda rejtélye nevezetű fogást nem is tudnám máshogy leírni, mint „Hercule Poirot specialitása”. Ebben az esetben ő is úgy érezte, hogy képességei legjavát nyújtotta. Ami pedig Miss Marple-t illeti, ő nagyon elégedett volt éleslátásával Greenshaw bolondvárában.

Nekem A karácsonyi puding esete a legkedvesebb, mert roppant kellemesen idézi föl gyermekkorom karácsonyait. Édesapám halála után a karácsonyokat mindig a sógoromék családjánál, Észak-Angliában töltöttük édesanyámmal – és micsoda emlékezetes karácsonyok voltak azok egy gyereknek! Abney Hallban megvolt minden, mi szem-szájnak ingere. A kertben patak csörgedezett, rajta vízesés, sőt a kocsibehajtó alatt még alagút is volt! A karácsonyi lakoma gargantuai méreteket öltött. Én vézna, látszólag törékeny kislány voltam, de valójában kicsattantam az egészségtől, és folyton enni akartam. Az Abney Hall-i fiúk meg én azon versenyeztünk, hogy melyikünk tud többet enni a karácsonyi ételekből. A kagylós hallevest mérsékelt lelkesedéssel ugyan, de megettük, ám utána már a sült pulyka következett meg a főtt pulyka, és a hatalmas szeletekben feltálalt marhahátszín. A fiúk is, és én is kétszer vettünk mindegyikből! Aztán ettünk még karácsonyi pudingot, mince pie-t,1 tejszínhabos-gyümölcsös krémet és mindenféle más édességet. Délután folyamatosan csokoládét zabáltunk. És egyikünk sem lett rosszul! Milyen csodálatos is, ha az ember falánk tizenegy éves!

Karácsony napja csupa élvezet volt, kezdve azzal, hogy reggel az ágyban bontottuk ki a harisnyákat, folytatva azzal, hogy templomba mentünk és karácsonyi dalokat énekeltünk, majd jött az ebéd, az ajándékok, és végül az, hogy meggyújtottuk a gyertyákat a karácsonyfán!

Hálával gondolok a kedves és vendégszerető háziasszonyra, aki bizonyára nagyon sokat dolgozott azért, hogy a karácsony máig, időskoromig megmaradt csodaszép emléknek.

Hadd ajánljam tehát ezt a könyvet a kedves, vendégszerető Abney Hall emlékének!

És hadd kívánjak boldog karácsonyt mindenkinek, aki ezt a könyvet olvassa!

Agatha Christie

A karácsonyi puding esete

– Nagyon sajnálom, de… – mondta Hercule Poirot.

A szavába vágtak. Igaz, nem gorombán és tapintatlanul. A fürge közbeszóló tulajdonképpen nyájas volt, és nem vitatkozni akart, inkább csak rábeszélni.

– Kérem, ne utasítson el rögtön, Monsieur Poirot! Súlyos államérdekek forognak kockán. A legmagasabb körökben értékelni fogják, ha hajlandó közreműködni.

– Nagyon kedves – legyintett Hercule Poirot –, de csakugyan képtelen vagyok elvállalni, amire kér. Ez az évszak…

Mr. Jesmond megint a szavába vágott:

– …a karácsonyi időszak! – mondta rábeszélően. – Hamisítatlan angol, vidéki karácsonyban lehetne része!

Hercule Poirot megborzongott. Egyáltalán nem vonzotta a vidéki tartózkodás ebben az évszakban.

– Egy jó kis hagyományos karácsonyozás! – erősködött Mr. Jesmond.

– Én… én nem vagyok angol – mondta Hercule Poirot. – Az én hazámban a karácsony csak a gyerekeknek való. A felnőtteknek meg az újév, mert mi azt ünnepeljük.

– Á! – mondta Mr. Jesmond. – Angliában viszont a karácsony nagyszerű intézmény, és biztosíthatom, hogy ha elmegy Kings Lacey-be, a legpompásabb karácsonyban lesz része. Csodásan szép, régi ház! Egyik szárnya még a XIV. századból való!

Poirot erre megint megborzongott. Egy XIV. századi vidéki angol udvarház kifejezetten rossz előérzeteket ébresztett benne. Már több ízben megszenvedett az ilyen nagy múltú angol lakok miatt. Elégedetten nézett körbe kényelmes, modern lakásában, mely radiátorokkal volt felszerelve, és ahonnan a huzatot a legteljesebb mértékben kizárták.

– Télen nem szoktam elhagyni Londont – jelentette ki határozottan.

– Tartok tőle, hogy még nem egészen látja át, Monsieur Poirot, mekkora horderejű dologról lenne szó – pillantott Mr. Jesmond a kísérőjére, majd vissza Poirot-ra.

Poirot másik látogatója ez idáig mindössze egy udvarias, távolságtartó „Üdvözlöm”-öt mondott. Csak ült, és tükörfényes cipőjét bámulta, kávészínű arcán pedig erős levertség tükröződött. Fiatal férfi volt, legfeljebb huszonhárom éves, és szemlátomást szerencsétlennek érezte magát.

– Igen, igen – mondta Hercule Poirot. – A dolog természetesen nagy horderejű. Ezt belátom. Őfelsége bírja teljes együttérzésemet.

– Igen kényes természetű dologról van szó… – mondta Mr. Jesmond.

Poirot most a fiatalemberről az idősebbik látogatóra nézett. Ha Mr. Jesmondot egyetlen szóval kellett volna jellemeznie, akkor a „diszkréció” lett volna az. Diszkrét volt rajta minden: jól szabott, ám nem feltűnő öltönye, kellemes és iskolázott hangja, melyen ritkán szólalt meg máshogy, mint félhangosan és egyenletes hanghordozással; világosbarna haja, mely a halántékánál már ritkult kicsit, és sápadt, komoly arca. Hercule Poirot-nak az volt az érzése: nem is csak egy Mr. Jesmonddal találkozott már életében, hanem legalább egy tucattal, akik előbb vagy utóbb mind ezzel hozakodtak elő: „igen kényes természetű dolog…”

– A rendőrség is nagyon diszkréten tudja kezelni az ügyeket – vetette fel Hercule Poirot.

Mr. Jesmond határozottan nemet intett:

– A rendőrség nem jöhet szóba – mondta. – Ahhoz, hogy visszaszerezzék a… amit vissza akarunk szerezni, óhatatlanul a bíróságra kéne vinni az ügyet, de mi sajnos oly keveset tudunk! Csak sejtéseink vannak, de nemigen tudunk semmit.

– Minden együttérzésem az önöké – biztosította őket megint Hercule Poirot.

De ha azt gondolta, hogy két látogatója megelégszik majd az együttérzésével, nagyon tévedett. Az együttérzésből nem kértek, mert gyakorlati segítséget akartak. Mr. Jesmond megint az angol karácsonyok varázsát kezdte ecsetelni.

– Tudja, ma már kiveszőben van az ilyesmi – mondta –, mármint az igazi, tradicionális karácsonyozás. Manapság az emberek szállodákban töltik az ünnepeket. Bezzeg egy igazi angol karácsonyt el sem lehet képzelni a teljes család, a gyerekek és a harisnyák nélkül, karácsonyfa, pulykasült és szilvapuding meg a crackerek2 nélkül! És az ablak alatt hóember áll…

Hercule Poirot ekkor közbeszólt, hogy pontosítson.

– Hóember építéséhez nélkülözhetetlen a hó – jegyezte meg komoran. – És havat nem rendelhet az ember karácsonyra, még Angliában sem.

– Éppen ma beszéltem egy barátommal, aki a meteorológiai intézetben dolgozik – válaszolta erre Mr. Jesmond. – Azt mondta nekem, hogy idén nagy valószínűséggel lesz hó karácsonykor.

De ezt kár volt mondania. Hercule Poirot még a korábbiaknál is hevesebben rázkódott össze.

– Behavazva vidéken! – mondta. – Ez még rémesebb volna. Bent szorulni egy hatalmas, hideg kőépületben!

– Ó, dehogy! – mondta Mr. Jesmond. – Az elmúlt tíz évben sokat változott a világ. Elterjedt az olajtüzelésű központi fűtés.

– Olajtüzelésű központi fűtés van Kings Laceyben? – kérdezte Poirot. Most először látszott úgy, hogy meginog.

Mr. Jesmond látta, hogy tovább kell ütnie a vasat.

– Bizony! – mondta. – Sőt a ház melegvíz-ellátása is kiváló. Minden hálószobában radiátor van. Nyugodt lehet, kedves Poirot-m, Kings Lacey maga a kényelem télidőben. Még az is előfordulhat, hogy túlságosan melegnek érzi majd a házat!

– Az nem valószínű – mondta Hercule Poirot.

Mr. Jesmond hirtelen, rutinosan váltott témát:

– Bizonyára átérzi a mi komoly dilemmánkat – mondta bizalmasan.

Hercule Poirot bólintott. Vendégeinek csakugyan elég komoly gondja volt. Az ifjú trónörökös, egyetlen fia a gazdag és nagy befolyású, távoli ország uralkodójának, néhány héttel ezelőtt érkezett Londonba. Hazájában a közelmúltban nyugtalanság és elégedetlenség támadt. Az ország népe hű volt az idős uralkodóhoz, aki következetesen megtartotta eleinek keleti életmódját és szokásait, de az ifjú herceg megítélése már nem volt egyöntetűen pozitív. Az ő könnyelműsége nyugatiasnak tűnt, és visszatetszést szült népében.

Nemrég azonban bejelentették a trónörökös eljegyzését. Saját unokatestvérét választották menyasszonyául, egy olyan, Cambridge-ben végzett fiatal lányt, aki gondosan ügyelt rá, hogy otthon ne mutassa az őt ért nyugati hatásokat. Kitűzték az esküvő napját, és az ifjú trónörökös Angliába utazott, magával hozva néhányat az uralkodócsalád híres ékkövei közül, hogy azokat Cartier-nál a kornak megfelelő, új foglalattal lássák el. Volt a kövek között egy nagyon híres rubin: ezt az ékszerészházban kiszedték a régi, ormótlan nyakékből, amibe bele volt foglalva, és szép új foglalatot kapott. Eddig rendben is lett volna, a baj csak ezután következett. Az ilyen rendkívül gazdag, és szórakozást kedvelő fiatalemberektől senki sem várja el, hogy egyáltalán ne bocsátkozzanak kellemes természetű kalandokba. Ezt az ifjú trónörökösnél sem ítélték el. A trónörökösök mindig is hajlamosak voltak az effajta szórakozásra. Ha barátnőjével a Bond Streetre ment sétálni, és ott a kellemes percekért smaragd karkötőt vagy gyémántbrosst vásárolt neki, azt mindenki egészen természetesnek és rendjén valónak találta – hiszen az öreg uralkodónak is voltak kedvenc táncosnői, akiknek kivétel nélkül egy-egy Cadillacet ajándékozott.

Csakhogy a trónörökös sajnos nem érte be ezzel. Hízelgőnek találta a hölgy odaadó figyelmét, és megmutatta neki a családi rubint az új foglalatban, végül pedig óvatlanul belement: hadd vegye fel a hölgy az ékszert, csupán egyetlen estén.

A történetnek hamar rossz vége lett. A hölgy eltávozott a vacsoraasztaltól, hogy bepúderezze az orrát. Telt-múlt az idő, s a hölgy nem jött vissza. A hátsó ajtón lépett meg az étteremből, és azóta színét sem látták. Ennél azonban lényegesebb és sajnálatosabb, hogy vele együtt a rubinnak is nyoma veszett az új foglalatban.

Ezek voltak tehát a tények, melyeknek nem volt szabad nyilvánosságra kerülniük, mert az a legsúlyosabb következményekkel járt volna. Az ékkő ugyanis nem pusztán egy rubin volt a sok közül, hanem nagy jelentőségű, történelmi tulajdon, és sajnos olyan körülmények között tűnt el, hogy annak nemkívánatos szellőztetése végzetes politikai lavinát indíthatott volna el.

Mr. Jesmond nem az az ember volt, aki ezekről a tényekről egyszerű, jól érthető nyelvezetben számol be. Bőbeszédűen tálalta őket, körültekintő szavakba csomagolva. Hogy Mr. Jesmond tulajdonképpen kicsoda, azt Hercule Poirot nem is tudta. Pályája során már több ilyen Mr. Jesmonddal találkozott. Nem derült ki, hogy ez a példány itt éppen a belügy vagy a külügy alkalmazottja-e, vagy esetleg valami diszkrétebb intézményé. Mindenesetre a Nemzetközösség érdekeit képviselte. A rubint vissza kellett szerezni.

És Mr. Jesmond tapintatosan, de határozottan hangsúlyozta, hogy egyedül Monsieur Poirot az az ember, aki vissza tudja szerezni.

– Nos talán… igen – ismerte el Hercule Poirot. – Ám önök oly keveset tudnak csak nekem mondani! Sejtések… gyanú… ezeken nemigen lehet elindulni.

– Ugyan, Monsieur Poirot! Kérem, ne szabódjon! Az ön képességeit ez nem haladhatja meg!

– Nekem sem sikerül mindig minden.

De ez persze csak szerénykedés volt. Poirot hanghordozásából nyilvánvaló volt: ha ő elvállal egy feladatot, az szinte egyenlő annak sikeres végrehajtásával.

– Őfelsége még igen fiatal – mondta Mr. Jesmond. – Kár volna hátralévő életét tönkretenni egy ilyen ifjúkori botlás miatt.

Poirot nyájasan pillantott a letört fiatalemberre.

– A botlások ideje éppen az ifjúság – mondta neki bátorítón –, és a legtöbb fiatalember esetében ez nem is szokott sok vizet zavarni. A szerető atya kifizeti az adósságot, a családi ügyvéd segít a bonyodalmak elsimításában; az ifjú ember pedig tanul a saját kárán, és végül minden jóra fordul. Az ön helyzetében azonban ez valóban nem könnyű. Közeledő házassága miatt…

– Hát ez az! Hát éppen ez az!

A fiatalember most szólalt meg először, és máris ömleni kezdett belőle a szó:

– Tudja, a menyasszonyom nagyon, nagyon komoly lány! Borzasztó komolyan veszi az életet! Cambridge-ben egész sor komoly eszmét szívott magába. Hogy az országomban meg kell szervezni a közoktatást. Hogy iskolákat kell alapítani. Hogy mindenféle dolgot be kell vezetni. S mindezt a haladás nevében, érti? A demokrácia nevében. Többé már nem úgy lesz, mondja ő, mint ahogy apám idejében volt. Azzal tisztában van, hogy Londonban szórakozni fogok, de a botrányt muszáj kerülnöm! Azt muszáj! A botrány tönkretenne. Ez a rubin meg, tudja, nagyon híres. Hosszú története van, egész történelme, ami rengeteg vérontással és sok halálesettel terhes…

– Halálesetek – mondta elgondolkodva Hercule Poirot. Mr. Jesmondra nézett.

– Remélem – mondta –, hogy erre azért nem fog sor kerülni.

Mr. Jesmond különös hangot adott ki: akár egy kotlós, amelyik épp tojást készült rakni, de mégis meggondolta magát.

– Nem, dehogy – mondta, meglehetősen kimért hangon. – Biztos vagyok benne, hogy ilyesmiről egyáltalán nincs szó.

– Pedig ebben nem lehet biztos – jegyezte meg Hercule Poirot. – Barátom, akárkinél van most a rubin, mindig lesznek mások is, akik meg akarják szerezni, és akik nem aggályoskodnak, ha ekkora zsákmány van kilátásban.

Mr. Jesmond még kimértebben válaszolt:

– Nem hinném, hogy efféle spekulációkba kéne bocsátkoznunk. Az adott helyzetben ez nem visz minket előre.

– Ellenben én – mondta Hercule Poirot, és hirtelen érzékelhetően külföldies lett a beszéde –, én minden útelágazást végigkutatok, akár a politikusok.

Mr. Jesmond fürkészőn nézett rá. Majd összeszedte magát, és így szólt:

– Nos, akkor vehetem úgy, hogy ezt megbeszéltük, Monsieur Poirot? Elmegy Kings Lacey-be?

– És mit mondjak: miért mentem oda? – kérdezte Hercule Poirot.

Mr. Jesmond magabiztosan mosolygott.

– Ezt mi majd elintézzük – mondta. – Biztosíthatom, hogy teljesen természetesnek fogják venni a látogatását. És majd meglátja, milyen kedvesek Lacey-ék! Igazán helyes emberek.

– És nem csapott be az olajtüzelésű központi fűtéssel?

– Nem, nem, dehogy! – mondta vérig sértve Mr. Jesmond. – Biztosíthatom, hogy a helyszínen minden szempontból meglesz a kényelme.

– Tout confort moderne3 – mondta magában Poirot, mert valami emlék ötlött fel benne. – Eh bien – mondta –, benne vagyok.

II.

Kellemes, húsz fok körüli hőmérséklet volt Kings Lacey hosszúkás szalonjában, ahol Hercule Poirot Mrs. Lacey-vel beszélgetve üldögélt az egyik nagy, kő ablakbordás ablaknál. Mrs. Lacey varrogatott. De nem gobelint készített, és nem is selyemhímzést, hanem prózaian konyharuhákat szegett be. Varrás közben halk, elmélázó hangon beszélt, s Poirot-nak nagyon tetszett a hangja.

– Remélem, hogy jól érzi majd magát nálunk karácsonykor, Monsieur Poirot! Tudja, csak családi körben fogunk ünnepelni. Két unokám van itt, egy lány és egy fiú, meg az egyik unokámnak a barátja, meg Bridget, aki a testvérem unokája. Itt lesz még Diana, aki egy unokatestvér, és David Welwyn, aki régi barátunk. Magunk között leszünk. De Edwina Morecombe azt mondta nekem, hogy maga pont ilyesmire vágyik: egy régimódi karácsonyra. Nos, nálunk aztán igazán nem talál régimódibbat! Tudja, a férjem gyakorlatilag a múltban él. Azt szereti, ha minden pontosan ugyanúgy van, mint amikor ő tizenkét éves kisfiú volt, és a karácsonyi szünidőt ebben a házban töltötte. Minden ugyanúgy kell legyen, mint annak idején: kell karácsonyfa, kellenek a fellógatott harisnyák, a kagylós halleves meg a pulyka, egy főzve és egy sütve, a karácsonyi puding a belesütött gyűrűvel meg az agglegénygombbal. Pénzérmét ma már nem sütünk bele, mert nem tiszta ezüstből vannak. De feltálaljuk az összes hagyományos karácsonyi édességet, kezdve a cukrozott zöldringlón, az aszalt szilván, a mandulán és mazsolán keresztül a többi cukrozott gyümölcsig és gyömbérig. De most veszem csak észre: pont olyan unalmas vagyok, akár egy Fortnum and Mason csemegekatalógus!

– Az én emésztőnedveim máris aktivizálódtak, madame!

– Tartok tőle, hogy holnap estére mindannyian elrontjuk a gyomrunkat – mondta Mrs. Lacey. – Az ember nincs már szokva ilyen nagy evéshez, nem igaz?

Elhallgatott, mert kintről hangos kiáltozás és felcsattanó nevetés hallatszott be. Mrs. Lacey kinézett.

– Nem tudom, mit csinálhatnak odakint. Biztosan játszanak valamit. Mindig attól tartok, hogy ezek a fiatalok majd halálra unják magukat a mi karácsonyunkon, de pont az ellenkezője a helyzet. A saját fiunk és a lányunk, meg az ő barátaik annak idején eléggé fanyalogtak itt nálunk karácsonykor. Azt mondták: hülyeség az egész, és sokkal jobb volna elmenni valami szállodába táncolni. De ennek az újabb nemzedéknek szemlátomást nagyon tetszik a dolog. Meg aztán – tette hozzá gyakorlatiasan – ezek az iskolás gyerekek folyton éhesek, nem gondolja? Szerintem éheztetik őket az iskolában. Pedig mindenki tudja, hogy ebben a korban minden gyerek pont annyit képes enni, mint három felnőtt.

Poirot felnevetett, és így szólt:

– Nagyon kedves öntől és a férjétől, madame, hogy engem is befogadtak ebbe a családi körbe.

– Ó, igazán mindketten nagyon örülünk, hogy itt van! – mondta Mrs. Lacey. – És ha Horace-t netán kissé mogorvának találná – folytatta –, ne is törődjön vele! Egyszerűen ilyen a modora.

A férje, Lacey ezredes valójában a következő szavakkal reagált Poirot várható jelenlétére:

– Fel nem foghatom, minek hívsz ide egy vadidegen külföldit, hogy itt lábatlankodjon nekem karácsonykor! Nem lehetett volna máskorra hívni? Ki nem állhatom a külföldieket! Jó, jó, tudom, Edwina Morecombe tukmálta ránk. Kíváncsi vagyok, hogy neki mi a fene köze lehet hozzá… Miért nem ő hívja meg magához karácsonyozni?

– Tudod jól – mondta erre Mrs. Lacey –, hogy Edwina mindig a Claridge’sben tölti az ünnepeket.

A férj szúrósan nézett az asszonyra, és megkérdezte:

– Ugye, te most mesterkedsz valamiben, Em?

– Én? – kérdezett vissza Em nagy, kerek, kék szemmel. – Dehogyis! Ugyan miben?

Az idős ezredes mély, gurgulázó hangon elnevette magát.

– Tőled minden kitelik, Em! – mondta. – És pont akkor látszol mindig a legártatlanabbnak, amikor mesterkedsz valamiben.

Mrs. Lacey-nek ez járt a fejében, amikor tovább fűzte Poirot-hoz intézett szavait:

– Edwina megemlítette, hogy maga talán tud nekünk segíteni… Mondta, hogy a barátainak egy ízben nagyon sokat segített a mienkhez hasonló szituációban, de arra már nem emlékszem pontosan, hogy miben. Én… de talán nem is tudja, hogy miről beszélek?

Poirot bátorítóan nézett a háziasszonyra. Mrs. Lacey hetven körül járhatott, tartása szálegyenes volt, a haja hófehér, az arca pirospozsgás, a szeme kék, orra fitos, álla pedig erőteljes.

– Ha bármi van, amiben segíthetek, ezer örömmel teszem – mondta Poirot. – Ha jól értesültem, egy fiatal lány meglehetősen szerencsétlen vonzalmáról volna szó.

Mrs. Lacey bólintott.

– Igen. Nos, talán különös, hogy én… hogy egyáltalán beszélek róla magának. Hiszen mégiscsak idegen…

– Ráadásul külföldi – tette hozzá megértőn Poirot.

– Igaz – mondta Mrs. Lacey –, de ez talán még meg is könnyíti a dolgomat bizonyos szempontból. Mindenesetre Edwina úgy vélte, hogy maga esetleg… hogy is mondjam csak?… esetleg tudhat valami hasznos információt erről a fiatalemberről, Desmond Lee-Wortley-ről.

Poirot gondolatban elismerően nyugtázta Mr. Jesmond zseniális húzását: hogy milyen könnyedén használta fel Lady Morecombe-ot a saját céljai eléréséhez.

– Úgy hallottam – kezdte Poirot óvatosan –, hogy ennek a fiatalembernek nincs éppen nagyon jó híre.

– Hát nincs! Sőt igen rossz a híre! De ez nem könnyíti meg a dolgunkat Sarah-val. Soha nem célravezető, ha egy fiatal lánynak azt mondjuk, hogy ennek vagy annak a fiatalembernek rossz a híre. Ez… ez csak olaj a tűzre!

– Milyen igaza van! – mondta Poirot.

– Az én lánykoromban… – kezdte Mrs. Lacey, és máris elmerengett. – Jaj, de régen is volt!… Szóval, ha engem tiltottak valakitől, az még kíváncsibbá tett, és ha csak mód volt rá, igyekeztem táncolni vele, vagy egyedül maradni vele a sötét üvegházban…

Nevetgélt.

– Ezért nem is engedtem, hogy Horace megtegye, amit meg akart Lee-Wortley-vel.

– Kérem, mondja el, hogy pontosan mi okozza a gondot! – kérte Poirot.

– A fiunk elesett a háborúban – mondta Mrs. Lacey. – A menyünk pedig akkor halt meg, amikor Sarah született, úgyhogy Sarah mindig velünk élt, mi neveltük fel. Talán nem neveltük elég okosan, nem tudom. De úgy gondoltuk: legyen mindig annyi szabadsága, amennyi csak lehet.

– Azt hiszem, ma ez a kívánatos – mondta Poirot. – Nem lehet szembemenni a kor szellemével.

– Nem – mondta Mrs. Lacey. – Én is így éreztem. És ma már a lányok, bizony, mindenféle dolgokat csinálnak.

Poirot kérdőn nézett rá.

– Úgy tudnám leírni, hogy Sarah a kávézókban ücsörgő fiatalok társaságának a tagja. Táncmulatságba nem jár, nem is szeretné, ha hagyományos módon bevezetnénk a társaságba, és nem akar elsőbálozó lenni, sem semmi hasonló. Helyette ott lakik Chelsea-ben, a folyónál, két igen ócska szobában, és olyan fura ruhákban jár, amiket most hordanak, és fekete vagy élénkzöld harisnyát vesz hozzá. Nagyon vastag harisnyákat. (Én olyat föl nem vennék! Olyan utálatosan szúrósnak látszik!) És nem mossa meg a haját, és nem fésülködik.

– Ca, c’est tout à fait naturelle4 – mondta Poirot. – Ma ez a divat. Majd elmúlik.

– Igen, tudom – mondta Mrs. Lacey. – Emiatt nem is izgulnék. De tudja, elkezdett ezzel a Desmond Lee-Wortley-vel járogatni, és annak az embernek rettenetes rossz híre van. Tudvalévő, hogy gazdag lányokat használ ki, és rajtuk élősködik. Azok meg megőrülnek érte. A Hope lány majdnem hozzá is ment, de a lányt a családja bíróilag gyámság alá helyeztette, vagy mi. És Horace is ezt akarja csinálni. Azt mondja: Sarah érdekében van rá szükség. De én nem hiszem, hogy ez jó ötlet, Monsieur Poirot. Mert el is szökhetnek együtt valahová, Skóciába, Írországba, Argentínába vagy máshová, és ott összeházasodhatnak, vagy össze sem házasodnak, csak úgy élnek majd együtt. És lehet, hogy úgy fest, mintha nem sokra tartanám a bíróságokat, de valahogy azt érzem, hogy nem az a megoldás, legalábbis megoldásnak nem elég jó. Különösen, ha esetleg jön a baba is. Akkor persze muszáj beadni a derekunkat, és engedni, hogy összeházasodjanak. És aztán ezekben az esetekben, ahogy én látom, egy vagy két év múlva szinte mindig bekövetkezik a válás. A lány hazaköltözik, aztán pár év múlva megismerkedik valami tisztességes, helyes emberrel, aki szinte a földre szállt unalom, és vele megállapodik. De a már meglévő gyereknek ez szerintem nagyon szomorú, mert nem mindegy, hogy az embert a saját apja neveli-e föl vagy egy – akármilyen kedves – nevelőapa. Bizony, szerintem jobb volna most is, ahogy az én fiatalságom idején volt. Persze akkor is mindig a nemkívánatos fajtából volt az első fiatalember, akibe az ember beleszeretett. Emlékszem, én is rettentő szerelmes voltam egy… hogy is hívták? Nahát, már el is felejtettem a keresztnevét! A vezetékneve Tibbitt volt. Az ifjú Tibbitt. Apám persze kerek perec kitiltotta a házunkból, de a fiú meghívatta magát azokra a táncmulatságokra, ahová tudta, hogy én is elmegyek, és ott mindig együtt táncoltunk. Néha pedig kiszöktünk a táncteremből, és leültünk kint együtt. Voltak olykor barátok által szervezett piknikek is, ahol együtt lehettünk. Természetesen nagyon izgalmas volt, mert tilos, és emiatt nagyon élveztem. De az ember azért nem ment el… odáig, ameddig a mai lányok elmennek. És aztán ezeknek a Mr. Tibbitteknek idővel megkopott a varázsa. Képzelje, amikor négy évvel később újra találkoztunk, már nem is értettem, hogy mit láttam benne! Annyira átlagos fiatalembernek látszott. A figyelmet magára vonta, az igaz, de semmiről nem lehetett vele elbeszélgetni.

– Az ember mindig a saját fiatalságát véli a legjobbnak – mondta Poirot, kissé sommásan.

– Tudom – mondta Mrs. Lacey. – Untatom, ugye? Nem illik, hogy untassam. De a lényeg, hogy nem szeretném, ha Sarah, ez a borzasztó aranyos kislány hozzámenne Desmond Lee-Wortley-höz. Azzal a David Welwynnel, aki most itt van nálunk, Sarah mindig is jó barátságban volt, és úgy szerették egymást, hogy Horace-szal ketten azt reméltük: ha felnőnek, össze fognak házasodni. De Sarah most persze unalmasnak látja Davidet, és Desmondba van teljesen beleesve.

– Ezt nem teljesen értem, madame – jegyezte meg Poirot. – Önök ezt a Desmond Lee-Wortley-t is meghívták most a házukba?

– Én hívattam meg – helyesbített Mrs. Lacey. – Horace azt akarta, hogy tiltsuk meg Sarah-nak, hogy találkozzon vele, meg ilyenek. Na persze, Horace idejében hasonló helyzetben a lány apja vagy gondviselője ilyenkor egy korbácsot ragadott volna, és azzal felszerelkezve látogatott volna el a fiatalemberhez! Horace azon volt, hogy be ne engedjük ide azt az embert, Sarah pedig egyáltalán ne találkozhasson vele. Én mondtam neki, hogy szerintem nem ez a jó hozzáállás. „Ugyan már! – mondtam Horace-nak. – Hívd meg ide! Hadd töltse velünk a karácsonyt, családi körben!” Erre persze az én férjem azt mondta, hogy meg vagyok őrülve. De én így feleltem: „Drágám, akkor is, legalább próbáljuk meg! Hadd lássa őt Sarah a mi környezetünkben, a házunkban, mi pedig nagyon kedvesek és udvariasak leszünk vele, és akkor esetleg már nem is fogja őt Sarah annyira érdekesnek találni”.

– Véleményem szerint, madame, ahogy mondani szokás: ebben lehet valami! – mondta Poirot. – Azt gondolom, ön nagyon bölcsen áll a problémához. Bölcsebben, mint a kedves férje.

– Remélem – mondta bizonytalanul Mrs. Lacey. – Egyelőre azonban nem látom igazolva az elgondolásomat. Igaz, Desmond Lee-Wortley még csak pár napja érkezett.

Mrs. Lacey ráncos arcán hirtelen mosolygós gödröcske jelent meg.

– Monsieur Poirot, bevallok magának valamit! Én magam sem tudom megállni, hogy ne kedveljem ezt a fiatalembert! Persze nem mondom, hogy igazán kedvelem, az eszemmel is, csak azt, hogy én is vonzódom hozzá. Igen: pontosan tudom, hogy Sarah miért szereti. Csak én már elég öreg vagyok ahhoz, hogy tapasztalatból azt is tudjam: ez egy semmirekellő. Még akkor is, ha tényleg élvezetes a társasága. Bár az is igaz – tette hozzá Mrs. Lacey vágyódva –, hogy van azért pár szép jellemvonása. Megkérdezte, hogy elhozhatná-e magával a húgát is. A lányt nemrég operálták, és kórházban feküdt. A fiú azt mondta: nagyon szomorú volna, ha a kórházban kéne töltenie a karácsonyt, és megkérdezte: nem volna-e alkalmatlan nekünk, ha elhozná őt is. Megígérte, hogy minden ennivalót ő visz majd fel a lány szobájába, és gondoskodik róla. No már most ez igazán szép tőle, nem gondolja, Monsieur Poirot?

– Olyan gondoskodó természetre utal – mondta Poirot elgondolkodva –, ami nem is igen illik bele a karakterébe.

– Hát, nem is tudom. A családi érzés abban is lehet erős, aki egy gazdag fiatal lány pénzére pályázik. És Sarah nagyon gazdag lány lesz, nem is amiatt, amit mi hagyunk majd rá, mert annak nagy része a házzal együtt Colinra száll majd, a fiúunokámra. Hanem Sarah anyja volt igen vagyonos, és Sarah azt a pénzt fogja megörökölni, amikor betölti a huszonegyet. Most még csak húszéves. Nos, szerintem szép volt Desmondtól, hogy gondolt a húgára. És nem tett úgy, mintha a testvére nem is tudom, ki volna. Azt hiszem, gyors- és gépírónő, aki Londonban dolgozik titkárnőként. És Desmond be is tartja, amit ígért: hordja föl neki a tálcákat. No persze nem mindig viszi fel ő, de elég gyakran. Úgyhogy azt gondolom, hogy neki is vannak azért jó tulajdonságai. Mindazonáltal – tette hozzá keményen – akkor sem szeretném, hogy Sarah hozzámenjen feleségül.

– Mindannak alapján, amit beszélnek, és amit meséltek nekem, az csakugyan nagy baj volna.

– Gondolja, hogy tud ebben a dologban segíteni nekünk valami módon? – kérdezte Mrs. Lacey.

– Azt hiszem, hogy van rá mód, igen – mondta Hercule Poirot. – De nem ígérek túl sokat. Mert az ilyen Desmond Lee-Wortley-k igen agyafúrtak, madame. De azért nem kell csüggednie. Talán lehet valamit tenni. Én mindenesetre megpróbálok minden tőlem telhetőt, már csak hálából is, hogy ilyen kedvesek voltak, és meghívtak ide magukhoz a karácsonyi ünnepekre.

Körülnézett.

– Manapság már nem is lehet egyszerű megszervezni egy ilyen karácsonyi ünneplést.

– Nem, nem az – sóhajtott Mrs. Lacey. Közel hajolt Poirot-hoz.

– Tudja, Monsieur Poirot, hogy nekem mi az álmom? Hogy mit szeretnék?

– Kérem, árulja el, madame!

– Nagyon szeretnék egy kicsi, modern bungalót. Na jó, talán nem pont bungalóra gondolok, de egy kicsi, modern, egyszerűen vezethető házra, ami valahol itt a parkban áll. Ott szeretnék lakni, és szeretnék egy teljesen modern konyhát, meg azt, hogy a házban sehol ne legyenek hosszú folyosók. Csak minden legyen nagyon egyszerű és praktikus.

– Ez nagyon gyakorlatias elgondolás, madame.

– De nem megvalósítható – mondta Mrs. Lacey. – A férjem egyszerűen imádja ezt a házat. Nagyon szeret itt élni. Nem bánja, ha kicsit kényelmetlen, nem érdekli, hogy nincs meg benne minden, és kifejezetten utálná, ha egy kicsi, modern házban kellene laknia, a parkban!

– Ön tehát feláldozza magát az ő kedvéért?

Mrs. Lacey kihúzta magát.

– Ezt én nem áldozatnak fogom fel, Monsieur Poirot – felelte. – Azzal mentem hozzá az uramhoz, hogy boldoggá akarom őt tenni. Jó férjem volt mindig, aki a sok együtt töltött év alatt engem nagyon boldoggá tett, és én is örömöt akarok neki szerezni.

– Tehát továbbra is itt fognak lakni – szögezte le Poirot.

– Annyira azért már nem kényelmetlen – mondta Mrs. Lacey.

– Nem, dehogy! – sietett Poirot a reagálással. – Éppen ellenkezőleg, nagyon is komfortos! A központi fűtésük és a hideg-meleg folyó víz a fürdőszobában maga a tökély!

– Sok pénzt költöttünk rá, hogy jól lakhatóvá tegyük a házat – mondta Mrs. Lacey. – Sikerült eladnunk egy darabot a birtokból. Fejlesztési célokra, ahogy mondják. Még szerencse, hogy a házból nem is látni oda, mert a park túlsó felén van. Nem egy szép fekvésű terület, de nagyon jó árat kaptunk érte. Ebből aztán annyi felújítást és modernizálást végeztünk el, amennyire csak futotta.

– És a személyzetet hogyan tudják megoldani?

– Á, nem olyan nehéz, mint gondolná. Ma már persze nem várhatjuk el, hogy elölről-hátulról kiszolgálják az embert, ahogy régen. A faluból járnak hozzánk emberek dolgozni. Reggelente jön két asszony, ebédet főzni és elmosogatni egy másik páros, este pedig megint mások. Sokan vannak, akik szívesen vállalják, hogy néhány órára eljönnek ide dolgozni. Karácsonykor pedig különösen jó dolgunk van. Az én drága Mrs. Rossom minden karácsonykor itt van. Mesés szakácsnő, tényleg első osztályú! Vagy tíz éve ment nyugdíjba, de ha bármikor megszorulunk, itt terem segíteni. És a jó Peverell is itt van.

– Az inas?

– Igen. Nyugdíjas ő is, a kicsi házban lakik a kapusház mellett, de olyan hűséges, hogy ragaszkodik hozzá, hogy karácsonykor ő szolgáljon fel nekünk. Tudja, mitől félek, Monsieur Poirot? Hogy amilyen öreg és reszketeg, egyszer csak le fog ejteni valami nehezet, amit cipel! Rossz nézni, amikor tevékenykedik… A szíve is rakoncátlankodik, és én mindig féltem, hogy túlerőlteti magát. De borzasztóan megbántanám, ha nem hagynám, hogy eljöjjön. Mikor megjön, mindig rosszallóan hümmög meg krákog, látva, milyen elhanyagolt állapotban van a családi ezüst, de három napon belül ragyogóan kifényesíti az összeset. Hát igen. Ő a mi régi kedves, hűséges barátunk.

Mrs. Lacey Poirot-ra mosolygott.

– Nos, látja, mindannyian készen állunk egy új, kellemes karácsonyra. Ami ráadásul fehér lesz – tette hozzá, mert kinézett az ablakon. – Nézze, esni kezdett a hó! A gyerekek már jönnek is be. Ismerkedjen meg velük, Monsieur Poirot!

A bemutatás kellő ceremóniával történt. Poirot-t először Colinnak és Michaelnek, a gimnazista unokának és a barátjának mutatták be: helyes, udvarias tizenöt éves srácok voltak, az egyik szőke, a másik barna. Aztán Bridgetnek, az unokatestvérüknek, aki hozzájuk hasonló korú, fekete hajú lány volt, teli energiával.

– És ez a másik unokám, Sarah – mondta Mrs. Lacey.

Poirot érdeklődve nézett Sarah-ra: csinos lány, vörös hajkoronával. Poirot feszültnek és kissé dacosnak találta, de a nagyanyja iránt érzett szeretete nyilvánvaló volt.

– Ez pedig Mr. Lee-Wortley.

Mr. Lee-Wortley kerek nyakú pulóvert viselt szűk, fekete nadrággal. A haja eléggé le volt nőve, és nem lehetett eldönteni, hogy vajon aznap reggel borotválkozott-e. Mellette erős kontrasztként egy másik fiatalember állt, akit David Welwynként mutattak be: ő visszafogott volt és csöndes, a mosolya kellemes, és a felőle áradó illat egyértelműen jelezte, hogy kedveli a szappant és a vizet. Még egy tagja volt a társaságnak, egy szép arcú, határozottnak tűnő lány, akit Diana Middletonnak hívtak.

Behozták a teát és az uzsonnát. Rendes felhozatal volt: scone,5 teasütemény, szendvics és háromféle torta. Az ifjabb nemzedék nagyon élvezte a finomságokat. Utolsónak Lacey ezredes érkezett, könnyedén megjegyezve:

– Á, tea? Remek: tea!

A felesége adta kezébe a csésze teát, amihez ő két scone-t választott, majd utálkozó pillantást vetett Desmond Lee-Wortley felé, és a lehető legtávolabbi sarokba ült le. Az ezredes nagydarab férfi volt, bozontos szemöldökű, és cserzett, vörös arcú. Bárki azt hihette volna róla, hogy gazdálkodó, nem pedig az udvarház tulajdonosa.

– Havazni kezdett – mondta. – Tényleg fehér lesz a karácsony.

Uzsonna után a társaság szétszéledt.

– Szerintem most a magnetofonjaikkal fognak játszani – mondta Mrs. Lacey Poirot-nak. Elnézően nézett a fiúunokája után, ahogy az kiment a szalonból. Mintha csak ezt mondta volna: „A gyerekek most az ólomkatonáikkal fognak játszani.”

– Fantasztikus, hogy mennyire érdeklik őket a masinák – mondta –, és nagyon értenek is hozzá!

Azonban a fiúk Bridgettel inkább úgy döntöttek, hogy elmennek a tóhoz megnézni: lehet-e már korcsolyázni a jegén?

– Énszerintem már ma délelőtt is korcsolyázhattunk volna rajta – mondta Colin. – De az öreg Hodgkins azt mondta, hogy még nem szabad. Annyira óvatos mindig!

– David, gyere el sétálni! – mondta lágyan Diana Middleton.

David csak fél másodpercig tétovázott, miközben a tekintete Sarah vörös haján nyugodott. Sarah ott állt Desmond Lee-Wortley mellett, keze a karján, és felnézett rá.

– Jó, menjünk! – mondta David Welwyn.

Diana erre gyorsan belekarolt, és a kertbe vezető ajtó felé indultak együtt. Sarah ekkor megszólalt:

– Ne menjünk mi is, Desmond? Szörnyű fülledt idebent a levegő.

– Ki akar most sétálni? – kérdezte Desmond. – Kihozom a kocsimat. Elmegyünk a Foltos Ártányba, és iszunk valamit.

Sarah egy kicsit tétovázott, majd azt mondta:

– Menjünk inkább Market Ledburybe a Fehér Szarvasba! Az sokkal jobb hely.

Sarah a világért sem mondta volna, de ösztönös ellenérzéssel fogadta, hogy Desmonddal a helyi kocsmába menjen. Ez valahogy nem volt szokás Kings Lacey-ben. A Kings Lacey-beli hölgyek soha nem jártak a Foltos Ártány söntésében. Sarah-nak az a furcsa érzése támadt, hogy ha elmenne oda, azzal nagy csalódást okozna az idős Lacey ezredesnek és feleségének. Desmond Lee-Wortley azt mondta volna: miért ne mehetnének oda? És Sarah egy kicsit neheztelve arra gondolt: Desmondnak is tudnia kéne, hogy miért. Az ember nem hergeli minden ok nélkül az aranyos Nagyapát és a drága Emet, csak ha erre mindenképpen szükség van. Igazán rendesek voltak, hogy engedték neki kialakítani a saját életmódját. Igaz, nem értették, hogy miért akar Chelsea-ben élni, úgy, ahogyan él, de elfogadták. Ami persze Emnek köszönhető. Ha Nagyapán múlik, ő folyamatosan balhézott volna miatta.

Sarah-nak nem voltak illúziói a nagyapja hozzáállását illetően. Tudta, hogy nem az ezredesnek köszönhető, hogy Desmondot meghívták Kings Lacey-be. Ezt Em intézte el, és ő egy drága lélek, mindig is az volt.

Amíg Desmond elment a kocsiért, Sarah megint benézett a szalonba.

– Átmegyünk Ledburybe – jelentette be. – Arra gondoltunk, hogy megiszunk valamit a Fehér Szarvasban.

Most is volt némi dac a hangjában, de erről Mrs. Lacey nem vett tudomást.

– Jól van, drágám – mondta. – Biztosan jól fogtok mulatni. Úgy nézem, hogy David és Diana sétálni mentek. Nagyon örülök neki. Azt hiszem, zseniális ötlet volt a részemről, hogy meghívtam Dianát is. Olyan szomorú, ha az ember ilyen fiatalon özvegyen marad! Még csak huszonkét éves… remélem, hamarosan férjhez megy megint.

Sarah szúrósan nézett rá.

– Mit találtál ki, Em?

– Ez az én kis tervem – mondta vidoran Mrs. Lacey. – Úgy nézem, hogy Diana pont megfelelne Davidnek. Na persze tudom, hogy David valamikor fülig beléd volt esve, Sarah drágám, de neked nem kellett, és én is látom, hogy nem a te zsánered. Viszont nem szeretném, ha sokáig boldogtalan lenne szegény, és azt hiszem, hogy Diana éppen neki való.

– Micsoda kerítő vagy, Em! – mondta Sarah.

– Tudom – mondta Mrs. Lacey. – A vénasszonyok mind azok. Úgy veszem észre, hogy David máris tetszik Dianának. Te nem gondolod, hogy jól összeillenek?

– Azt azért nem mondanám – mondta Sarah. – Szerintem Diana egy kicsit fontoskodó, és mindent komolyan vesz. David valószínűleg rémesen unatkozna mellette, ha feleségül venné.

– Hát, majd meglátjuk – mondta Mrs. Lacey. – Igaz is, drágám, David, ugye, neked nem kell?

– Nem, dehogy! – vágta rá sietve Sarah. Majd még gyorsabban visszakérdezett:

– Te kedveled Desmondot, ugye, Em?

– Szerintem nagyon kedves fiú – felelte Mrs. Lacey.

– Nagyapa nem szereti – mondta Sarah.

– Hát ez, ugye, egyelőre nem is várható el tőle – mondta Mrs. Lacey józanul. – De hidd el nekem, ha megszokja a gondolatot, akkor majd megbékél vele. Sarah, drágám, őt nem szabad siettetni. Az idősek már nehezen változtatják meg a véleményüket, és a te nagyapád ráadásul különösen makacs ember.

– Engem nem érdekel, hogy Nagyapa mit gondol vagy mit mond! – jelentette ki Sarah. – Akkor házasodom össze Desmonddal, amikor csak akarok!

– Persze, drágám, tudom. De azért nem árt, ha reálisan nézed a dolgot. Tudod, hogy a nagyapád még most megnehezíthetné a dolgotokat. Mert még nem vagy nagykorú. De egy év múlva már azt teszel, amit csak akarsz. És szerintem addigra Horace is megbékél majd.

– Te az én oldalamon állsz, drága Nagyi! – mondta Sarah. Átölelte a nagyanyja nyakát, és hevesen megpuszilta.

– Azt szeretném, hogy boldog legyél – mondta Mrs. Lacey. – Á, a lovagod már ki is hozta a kocsiját. Tudod, tetszenek nekem ezek a nagyon szűk nadrágok, amiket a fiatalemberek ma hordanak! Annyira jól áll nekik… csak persze ráirányítja a figyelmet, ha valaki iksz-lábú.

Hát igen, gondolta Sarah, Desmondnak tényleg iksz-lába van. Érdekes, ezt eddig észre sem vette.

– Menj, drágám, érezd jól magad! – mondta Mrs. Lacey.

Elnézte, ahogy Sarah kimegy a kocsihoz, majd eszébe jutott a külföldi vendég, és a könyvtár felé vette az útját. De amikor benézett az ajtón, látta, hogy Hercule Poirot édesdeden elszundított. Elmosolyodva átvágott hát az előcsarnokon, és bement a konyhába, hogy tanácskozzon Mrs. Ross-szal.

– Gyere, gyönyörűségem! – mondta Desmond. – Morcosak az öregek, mert kocsmába mész? Ezt az elmaradott gondolkodásmódot…!

– Egyetlen szavuk sem volt ellene, természetesen – mondta élesen Sarah, miközben beszállt az autóba.

– Mi a fenéért hívták ide ezt a külföldi pasast? Ez egy detektív, nem? Ugyan mi után szaglászik itt?

– Á, nem hivatalos minőségben jött – mondta Sarah. – A keresztanyám, Edwina Morecombe kért meg minket, hogy hívjuk meg. Úgy tudom, már régóta visszavonult a szakmájából.

– Kivénhedt igásló – mondta Desmond.

– Azt hiszem, arra kíváncsi, hogy milyen egy régimódi angol karácsony – mondta bizonytalanul Sarah.

Desmond gúnyosan felnevetett.

– Hogy milyen? Csupa baromság! – mondta. – Nem is értem, te hogy bírod elviselni.

Sarah hátracsapta vörös sörényét, és erőteljes állát előreszegte.

– Én élvezem! – mondta dacosan.

– Ezt nem hiszem el neked, babám! Holnap lépjünk le innen! Menjünk át Scarborough-ba vagy valahová!

– Én ilyet nem csinálhatok.

– És miért nem?

– Mert azzal megbántanám őket.

– Ez hülyeség! Te is tudod, hogy eleged van ebből a gyerekes, szentimentális bohóckodásból!

– Hát, talán igen, de…

Sarah elharapta a mondandóját. Némi bűntudattal vette észre, hogy nagyon is várja a karácsonyi ünnepet. Mindig is szerette, de ezt szégyellte bevallani Desmondnak. Ciki volt beismerni, hogy élvezi a karácsonyt és a családi életet. Egy pillanatig azt kívánta: bár ne jött volna Desmond ide karácsonyozni! Sőt megfordult a fejében az is, hogy Desmond egyáltalán nem illik ide. Londonban sokkal jobb volt vele, mint itthon.

Eközben a fiúk és Bridget már visszafelé jöttek a tótól, és még mindig a korcsolyázás esélyeit latolgatták nagy komolyan. Óriási hópelyhek hulldogáltak, s az égre nézve valószínűnek látszott, hogy hamarosan kitartóan esni kezd majd a hó.

– Havazni fog egész éjjel – mondta Colin. – Meglátjátok: karácsony reggelére térdig fog érni a hó!

Ez a kilátás mindenkinek kedvére volt.

– Csináljunk hóembert! – javasolta Michael.

– Istenem! – kiáltott fel Colin. – Azóta nem csináltam hóembert, hogy… négyéves korom óta!

– Szerintem nem is olyan könnyű az, már úgy értem, hogy vannak fortélyai – mondta Bridget.

– Csinálhatnánk egy Monsieur Poirot hóembert – vetette fel Colin. – Nagy fekete bajusszal. Van is egy bajusz a jelmezes dobozban!

– Nem fér a fejembe, hogy Monsieur Poirot detektív volt – mondta elgondolkodva Michael. – Nem tudom elképzelni, hogy álcázni tudta magát.

– Én sem – mondta Bridget. – És azt sem, hogy nyomokat keresve mikroszkóppal jön-megy vagy hogy lábnyomokat méricskél.

– Van egy ötletem! – mondta Colin. – Rendezzünk neki egy kis színjátékot!

– Színjátékot? Mire gondolsz? – kérdezte Bridget.

– Hogy rendezzünk meg neki egy gyilkosságot!

– Mekkora ötlet…! – mondta Bridget. – Egy hulla a hóban: ilyesmit gondoltál?

– Igen. Attól biztos otthonosan érezné magát, nem?

Bridget felvihogott.

– Arra azért nem vennék mérget.

– Ha leesik a hó – kombinált Colin –, tökéletes lesz a helyszín. Lesz egy hulla, és körülötte lábnyomok, de nagyon jól ki kell gondolni. El kell majd csórni Nagyapa valamelyik tőrét, és vért is kell készítenünk.

Megtorpantak, és ügyet sem vetve a sebesen hulló hóra, izgatottan tárgyalták a dolgot.

– A régi gyerekszobában van egy festődoboz. A festékekből megcsinálhatjuk a vért, és szerintem a karmazsinpiros jó is lenne hozzá.

– Szerintem meg a karmazsinpiros inkább rózsaszínes – mondta Bridget. – Annál barnásabb árnyalat kellene.

– Ki lesz a hulla? – kérdezte Michael.

– Hát én! – jelentkezett gyorsan Bridget.

– Ne már! – mondta Colin. – Az én ötletem volt!

– Muszáj, hogy én legyek – mondta Bridget. – A hullának lánynak kell lennie. Az sokkal izgalmasabb. Egy szép lány, aki élettelenül hever a hóban.

– Egy szép lány! Haha… – jegyezte meg gunyorosan Michael.

– Ráadásul fekete a hajam – mondta Bridget.

– Na és?

– Nagyon jól fog mutatni a fehér havon, és majd a piros pizsamámat veszem fel.

– De a piros pizsamán nem fognak látszani a vérfoltok! – mondta gyakorlatiasan Michael.

– De nagyon hatásosan fog kinézni a havon – mondta Bridget. – És a pizsama mandzsettája és a gallérja fehér, úgyhogy azon lehet a vér. Állati jó lesz! Szerintetek Monsieur Poirot be fogja venni?

– Ha jól megcsináljuk, akkor igen – mondta erre Michael. – Csak a te lábnyomaid lehetnek a hóban meg még egyvalakié, aki odament a hullához és eljött onnan: az persze egy férfi lábnyoma lesz. Monsieur Poirot nem akarja majd letaposni a lábnyomokat, ezért nem fogja észrevenni, hogy nem is vagy halott. Csak…

Michael elhallgatott, mert hirtelen eszébe jutott valami. A többiek ránéztek.

– Szerintetek nem fog megharagudni ránk emiatt?

– Á, én nem hiszem – mondta Bridget könnyed bizakodással. – Biztosan megérti majd, hogy csak azért csináltuk, hogy őt elszórakoztassuk. Hogy ez egy neki szóló karácsonyi ajándék.

– De azért szerintem ne karácsony napján csináljuk – mondta Colin eltöprengve. – Azt hiszem, Nagyapa sem lesz túlságosan oda érte.

– Akkor legyen másnap! – javasolta Bridget.

– Az jó lesz – helyeselt Michael.

– Akkor nekünk is több időnk lesz felkészülni – érvelt tovább Bridget. – Úgyis össze kell szedni addig egy csomó mindent. Menjünk, nézzük meg, hogy milyen kellékek vannak!

Azzal besiettek a házba.

III.

Tartalom

Agatha Christie előszava

A karácsonyi puding esete

A spanyol láda rejtélye

Az elnyomott

A szedertorta

Az álom

Greenshaw Bolondvára

Jegyzetek

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Gloria Hallelujah – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0