Tormay Cécile

Az ősi küldött

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., 2026

ISBN: 9786155605178

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

Első kötet
A csallóközi hattyú

1. fejezet
A lovas

Magányosan jött. Nem szeretett csapatosan járni, a szolgáit pedig hátraparancsolta.

Mióta hazafelé fordította a lova fejét, Így vágott át sok idegen országon. Maga védelmére nem küldött előre senkit. Fegyverhordozója a vén Vutuk és csatlósa Pünkösd, mindig csak a nyomát követte. Most is mögötte csörtetett az ügetésük s hol elveszett, hol megkerült és megint kísérte, mint tegnap és azelőtt, olyan régtől fogva, hogy már nem lehetett tudni, mióta tart ez így.

Az út nyúlt és folytatódott és reggel mindig ujra kezdődött ha este elfogyott. A hegyek és a völgyek is mindíg ujra kezdődtek. A lovas hol fenn volt a havas gerinceken, hol lenn volt a mészfehér szorosok fenekén. Néha még a legörgő kis kövek neszelése is hallatszott a véghetetlen csendben, néha vad zúgások bömböltek fel a mélyből és az ütköző vizek mennydörgésében alig értették egymás szavát az embereké.

Előttük a meredeken el-eltűnt a lovas a vonuló felhőkben. Mire megint látszott a hirtelen kisütő sárga fényben, nagyra nőtt az árnyéka a sziklafalon s a kopjás karcsú árnyék néma haladása mutatta az utat.

És olykor ázott volt, olykor keményreszáradt a kantárszár.

A leszédült hegycsuszamlások felett, mintha kihalt tájon vitt volna át a csapás. Errefele még az állatok módjára lopakodó kis erdei emberek menekülő futása is elenyészett az ősöreg vadonban. A dermedt kőkatlanok között már csak roskadt holt erdőkbe zuhant szürke sziklacsontvázak kerültek elő, kitépett óriási fák, csatázó viharok eldobált buzogányai és fenyvesek és ujra fenyvesek, mintha roppant iramodásokkal inni futottak volna le a rengetegek a Vág völgyébe.

Most már minden odafutott s a folyó rohanva mosta a hegyek gyökerét. Hujrázva dobálta magát a visszhangos sziklafalak között. Futtában összemorzsolta a tükrébe hullott eget és erdőket s őrjöngve kavarta meg belőlük örvényeiben önmaga gyönyörű kékenzöld színét. Kimeredő sziklák felett táncolt a hab. Csattogva nyargalt a folyó dél felé.

Északról néha még utána jöttek a hóban hempergett szelek. Jeges suhogások tántorogtak ilyenkor a fenyők csúcsain. A lovas feltekintett. Feje felett titokzatos jeleket adtak egymásnak a fák. Ők látták, amit az ember nem láthatott.

Valahol félelmes robajjal szikla szakadt a hegyről. Döngő ugrásokkal, hosszú vágtatásban tarolta a fákat s a Vág tajtékozva bődült fel, mikor belézuhant.

Az óriás futás után egy darabig megtorpant az élet a riadt erdőkben. Csak a visszhang dáridózott a völgyek felett és köröskörül morajlottak az egymás ellen dühöngő hegyek.

– Hallottad? . .

– Tán a Gonosz vót!

– Inkább hinném, hogy az óriások hányják-vetik itt egymásra a köveket...

– Ha a fejemet találták vóna – és Pünkösd rémületében pislogva dörzsölte a nyaka szirtjét. – Csudára dévajos vidék ez, csak még egyszer kimenekedjünk innen. Vinnék vagy egy malacot a kolontóbeli klastromos atyafiaknak.

Vutuk hallgatott. Nagy, csontos hüvelyk- és mutatóujja között meredten nyűtte lefele hosszú ősz bajuszát.

Verejtékesen féltek mind a ketten.

– De Ung úr a fekete Fenétől se fél, még a papok haragos Istenétől se, – vacogta Pünkösd, mintha önmagát bíztatná.

Vutuk csak jóval később felelt. Ő mindíg akkor felelt, mikorra már elfelejtette az ember, amit kérdezett.

– Bizony, – mormogta megfontoltan, – nem ismeri a mi gazdánk, mi dolog a félelem.

Az emelkedőről visszanézett a lovas. A fékszárakat a combjának szorítva ült a nyeregben. Fedetlen fejét kissé hátraszegve tartotta és a gallyak között belevilágított a nap a szép kevély fiatal arcba. Kerekrenyírt sötét, sima haja szabadon hagyta a nyakát, az orra keményvágású volt, az ajka keskeny és elszánt, az állát előre feszítette. Nagy ménlován, még elnyűtt bőrujjasában is hajlékonynak látszott a teste s szabad kezét kitárt tenyérrel nyujtotta a mélységek fölé, mintha mutatná, hogy nincs többé mitől tartaniok.

– Látod-e? – Pünkösd sebesen kiegyengette magát – úgy tud nézni, mintha bátorságot parancsolna...

A napsütés lemaradt fiatal gazdájuk fejéről. Az arca belehajlott a zöld erdei homályba s mintha aszszonyfélével beszélne, a lova fülébe mondta – Rege, te... hazafele tartunk! – Nyugalmától, akár csak riadt szolgái, az állat is megnyugodott s ő odébb lovagolt a magas fenyők alatt.

A ló egyszerre puhán lépett. Egy nyíllövésnyi térségen bekapta a föld a köveket. A havasi rét hanyattfekve nézte maga felett a kék eget. Ung is felnézett. Verőfényes magasságokban madár víjjogott. A sűrűben valamilyen láthatatlan erdei vad csörtetése hömpölygött le a lejtőn.

Fáradt lován már harmadnapja jött az északi határ felől. A Havas Erdők hegyein át jött, kísérteties fehér hágókon, országgyepün, országkapun, ösvényeken, csapásokon s néha lenhajú riadt pásztorok, néha a csillagok, néha a Fátra és a Vág mutatták az utat.

Errefele már se remeteség, se egyéb lakott hely nem akadt sehol. Éjjente barmok üres karáma, hegyi pásztorok kunyhója, zsiványok elhagyott barlangja, vagy az Úr Isten csillagos hideg ege voltak a menedékei. Nappal pedig hol ügetett, hol vezette a lovát, csúszós meredek csapásokon, mély erdők alján, kihalt patakok köves medrében. A patkó visszhangosan csattant egyet-egyet a nagy magányban és ő nem állt meg, míg a Vág völgyében össze nem futottak az árnyak éjtszakázni.

Ilyenkor közelebb bátorkodott a két lovascseléd tompa fegyvercsörömpölése. Lassan kocogtak, megmegálltak, kémlelődtek, hogy kitapasztalják, vajjon mi lehet a gazdájuk akarata? Kicsi kora óta ismerték őt, mégis félték, de azért valami babonás hittel csüggtek rajta. Neki pedig kedve telt ebben. Fegyvertelenül is szerette érezni a hatalmát.

Kiegyenesedett a nyeregben és intett tétovázó cselédszolgáinak. Egyszeribe megváltozott a testük fáradt tartása. Csendes állati örömtől szökött össze szívük táján a vér és a keze mozdulatáért lehozták volna néki még a csillagokat is.

Ivóvizet hurcoltak a sisakjában a mélyből, olykor messze elmentek tűzért le a völgybe a folyómenti halászok földvermeihez s száraz hidegben baromtürelemmel ütögették tűzkőből a szikrát. Ragadozó emberek és állatok riasztására nagy lángot gerjesztettek a szabad szállásokon.

A tűz vörös lobogással égett a földön. Fényében előbbre jöttek a mohos fatörzsek az erdőből, és titkolózva nézték a fegyveres embereket és lenyergelt állatokat. A sűrűkben, mint a kőpergés a vízmosásban, szüntelenül neszelt az óvatos kis erdei állatok halk futkosása.

A lovas hanyatt feküdt a leterített farkasbőrön. Hátraeresztett feje alatt összekulcsolta a két kezét.

A fegyverhordozó és a csatlós ilyenkor halkan, merev szájjal beszéltek maguk között. Csak a tűzfény mozgott az arcukon, bele-belelobbant a szemük fehérjébe.

Vutuk szálas ösztövér ember volt, Pünkösd szélespofájú, alacsony növésű, testes legényke. A fegyverhordozó ritkán szólt, a csatlósból dűlt a beszéd és furcsán ki-kipukkant a nevetés, Pedig mióta lakott földről a hegyek közé vetődtek, megcsappant a kedve. Sokat szurkálta az éhség, szitkozódva, panaszkodva átkozta a kövek mindenségét. Vutuk megvetette őt ezért. Különben a fegyverhordozó a gazdáján kívül minden teremtett lelket megvetett és a legbelsejében a gazdáját sem azért tisztelte, mert a gazdája volt, hanem azért, mert bátrabb volt, mint ő. De Pünkösd nem volt bátrabb. Oda se nézett hát, ha beszélt, pökött egyet-egyet igen messzire s megint csak rettenetes nyugodalmasan sodorta hosszú ősz bajuszát.

A csatlós elkáromkodta magát mérgében:

– Hát ha kedvedre vannak a kövek, elégülj meg vénember kővel meg mennykővel, – aztán mégis megosztotta vele maradék kenyerét.

Ung száját szórakozott mosolygás vonta felfelé. Így volt ez mindíg. Jó sorjukban egyre patvarkodtak ezek, de ha bajba keveredtek, menten összefogtak. Megszokta már, mióta úratyja neki ajándékozta a két cselédet éppen azidőben, mikoriban elküldte őt szabad udvarából, hogy meglássa a külső világot, vagy talán, hogy az otthoni közönséges népek ne lássák az ő szíve sanyarúságát... a holdnak telésefogyása szerint számlált három egész esztendőnek előtte.

Amint ott a földön elnyúlva feküdt, konok gőggel beletaszított állával a levegőbe: Igaza volt! Igaza volt úratyjának mikor nem tűrhette, hogy erős bánkódását odahaza egyebek is lássák, ha már a lányos szomszéd udvarban mást többre tartottak az ő fiánál. Ezért parancsolta, hogy elmenjen. Nagy úr volt az atyja a határban és senki könnyen az ő akaratát nem vehette. Az udvaron fegyveresen aludtak akkoriban a férfiak, a cselédnép kéznél tartotta a villát és a fustélyt és asszonyanyja oly igen csendesen járt a házban, hogy hallani se lehetett. Csak utolsó reggel, mikor búcsúzáskor megjelölte az ő fiát a kereszt jelével, mondotta néki, hogy őt talán a vigasztaló szent Lélek kegyelme amúgy is mindíg Istennek szolgálatára szánta és hogy ez most már el is következik.

Milyen tiltakozóan lobbant ettől a fejébe a vér, De ki bátorkodnék ily dologban édes szüléjének ellene mondani? Sok testvére közül ő volt az udvarban a legfiatalabbik. Bátyjainak, a rettentő erejű Laczknak, a kevély Kolosnak, Donknak és a csendesszívű jámbor Gintnek is, már a maga kedvére való feleséget vett volt úratyjuk. Priszkát, Annokot s a kis Évát, nagy hitbérért messze várispánságokba királyi embereknek adta feleségnek. Róla pedig, íme hát úgy határoztak, legyen az Egyházé.

Mintha villám csapott volna bele. Csak akkor fogta fel ésszel, hogy az anyja kicsi kora óta kívánhatta ezt s ő, ha nem is tudta, minden zenebonás vásott vadságában ez ellen a titkolt kívánsága ellen lázadt. Bálint mester, a nagy szótalan pap, asszonyanyja egytestvére is ilyesmiket akarhatott, mikor eljött az udvarba a szentkúti szerzetes atyafiak apáturával. Ő meg kiszökött előlük a pásztorokhoz és hallgatta, ami csodákat régi bálványos dolgokról, pogány táltosokról s az égnek sok csillagáról lassan, komolyan a tűznél meséltek.

Hogy szerette ezt! Ilyenkor, ha az öregpásztor Maradék nem oda vigyázott, még a kürtjét is megfújhatta néha. Gyönyörű nagy kürt volt, füstösnyakú Pusztai bika szarvából való s nem is igen akadhatott különb e világon. Rovások is látszottak még rajta és a hangja olyan volt, mint amilyen talán a hadikürtök ékes zengése lehetett. Álmában is felszökött tőle a gulya, robogva jött mind az egész ménes, ő pedig csak fújta, gyerekszeme messze révedt a pusztákba s elgondolta szépen: így hangzik majd, mire fegyveresek élén hadba szállhat. A király meg csak nézi és hivatja a diadal után s mintha azon koronásan nagyvásárból jönne, keresgél az iszákjában. És ő térdre ereszkedve mondja: nem kell neki se arany, se ezüst, hanem ha mindenképpen jutalmazni akarja a király, adjon néki olyan kürtöt, mint a kolontói öregpásztor kürtje...

Kicsiny legényke volt még akkor. Elforgott az idő azóta. S mikor aztán az a lakodalom megesett a szomszéd udvarban és végül mégis el kellett jönnie Bálint mesterrel, az öreg Maradék odaadta neki a kürtjét. Milyen szegény, elnyűtt kis kürt lett addigra belőle. Vagy olyan volt már azelőtt is ?... Ki tudna ilyesmit utóbb megmondani? „Ha bajban léssz, fúdd meg, lelkem, kicsi gazdám, tüstént ott termünk a szolgálatodra” – ezt mondta az öregpásztor S mintha bogár esett volna a szemébe, beletörölt a tenyerével. Azzal fordult egyet és erős káromkodással hajtotta a gulyát, noha nem is járt tilosban. Ő meg lovagolt elfele Bálint mester lassújárású kesely lova mellett toronyiránt a szentkúti apátságnak, a Keled fiak udvara felé, át a Homokon, a nagyrégi pesti révnek. Csak ott tudta meg, hogy onnan is tovább kell mennie.

Bálint mestert, aki a király könyv-író udvari papjai közül való volt, miképpen azt a régi királyok óta szokásba vették, épp azidőkben küldötték át egy Párizsnak mondott jeles város érseki oskolájába, hogy a decretumok és minden szabad tudományok mesterségét megtanulja. Mire rövidesen már indult is volna, szűkszavúan akkor adta értésére Ungnak, hogy atyja parancsából ő is készülődjék.

A fekete papot két szent benedekrendi testvér és kevés fegyverese kísérte az útra, Később még a pilisi szürke barátok apátura is hozzájuk szegődött egynéhány társával, mert nagy Káptalanra, az ő fő rendtartományukba voltak indulóban. És miközben a szerzetesek így együttesen vándoroltak messze tartományokon át, mintha a foglyuk lett volna, neki is velük kellett lovagolnia két fegyveres cselédszolgájával, míg sok viszontagságok és imádkozások között be nem mentek szent Genovéva megerősített apátsága felől a gallusok országának fővárosába.

Ott azután Bálint mester szigorú intésekkel és ájtatos ajánlásokkal beszorította őt egyidőre a szajnamenti jámbor kanonokok klastromoskolájába, hogy a grammatikai mesterség tudományában megerősítsék és jó növendékpapot neveljenek belőle.

Így történt... Még most, itthon, a szabad, vadon erdőkben is fellángolt benne a harag, mikor erre visszagondolt, De sanyarú is volt ott az élete a lélekzetszorongató, sötét, büdös, dohos falak között, nyegle oskolásokra leskődő hosszúorrú magisterek, rectorok, doctorok s a gallusok tartományainak eretnekségeiről eszelősen vitázó papok rabságában. Idegenek, mind csupa idegen! Végül is nem tudta elviselni: „Adjátok vissza a kardomat, a lovamat!...” Nekibúsult dühös kiáltozásától összefutottak az oskolások. Mikor pedig az éktelen lármáért megfeddette őt a kanonokok gyülekezete előtt a káptalanházban a magister regens, dacosan állt s az ajkát harapta. Nagy elszörnyűködés támadt e megátalkodottságán és senki sem kételkedett többé, hogy a Gonosz tartja megszállva ezt a szaracénust. Régen tudta, hogy így hívják őt a háta mögött, de most, mert már a szemébe is mondották, nem tűrhette többé. Mintha vér ömlött volna el meleg bronz felett, elpirult az arca és torkaszakadva megint kiáltozta: „A kardomat, a lovamat!” Aztán, mikor minden erejükből rázni kezdték, hogy kirázzák a beléfurakodott ördögöt, egyszeribe az ő nyelvükön ordította a képükbe: ne háborgassák mán, mert éppen most otthoni szóval imádkozik, eresztenék őt innen haza az Isten hírével.

Felnevetett a tűznél suhancos fiatal nevetéssel s mintha újra a szajnamenti kanoniával állna szemben, kihívóan belenézett az éjtszaka sötétjébe. De ettől valahogyan alább hagyott a víg kedve. Eszébe jutott, hogyan is akarták őt aztán azok a jámborok ebnek való sötét oduban, rothadt férges szalmán, kenyéren és vizen csendesebb imádságra szoktatni.

Még Bálint mesterért is küldtek, hadd lássa az ő közelvalójának a szégyenét és parancsolja meg neki keményen, hogy ezentúl keresztények nyelvén imádkozzék. Így mondták! Ettől kifakadt a lelke keserűsége. Ezek a kegyes sátánok bátorkodnak? Akik csak a kis Szajnát tudják, de a nagyhatalmas Tisza vizéről semmit sem tudnak s hitetlen szaracénusok földjének állítják szent István király szép országát, szen Erzsébet asszony egytestvérének, Béla úrnak büszke királyságát . .. Bálint mester felette komoran hallgatta a tajtékzást de egészen közel hajolt az arcához, mikor mondotta: „Tanuld el tőlük, amiket ők tudnak és tartsad eszedben, amiket mi tudunk, mert csak ezenképpen előzöd meg őket . . ” Közben szikrázott a szeme, mint az éjtszakában megbolygatott pusztai tűz, aztán mélyen lehajtotta csuklyás fejét, mikor a tömlöcből kilépett. Ő pedig, amíg csak odabenn fogva tartották, akár a verembe hajszolt vad, körbe-körbe járt és a keskeny ablak rácsos nyílásán át egyre az odavaló, tenyérnyi hitvány sápadt kis eget nézte, amelyikből kéken, mélyen annyi sok volt otthon, a síkon, Kolontó felett... És nekiugrott, rázta, az öklével verte és elgörbítette a rostélyvasat.

Bele tartotta a kezét a vágmenti szállástűz világába. Még most is látszott rajta annak az elgörbített rácsnak a nyoma. Halkan maga elő füttyentett. De a kanoniában attól fogva bezzeg érezni is lehetett, hogy félnek tőle az oskolások, mert közülük többé senki sem bátorkodott őt szaracénusnak hiddogálni. Aztán kétszer tizenkét holdváltozás se telt bele... Egy kora hajnalon, zsolozsmázás után kitört, mint a pusztai ragadozó a csalitból és a megriadt szent barátok, csakhogy békével menjen, kinyitották előtte a kaput. A lovát, a szolgáit mindenestől utána kergették, még a kardját is utána hajították az ajtó ijedt kis nyílásán át. Kihajították az ő kardját! Azok... Jól belevágta a kapufélfába, hogy a sok latin betű között ettől a magyar rovástól mindíg ráemlékezzenek.

Kevélyen így eredt útnak, kopjásszolgák, íjasok nélkül, két otthoni cselédjével magányosan és vándorolt, a merre a kedve tartotta,

Mióta hazafele jöttek, esténként a szállástüzeknél nem egyszer vissza akart volna emlékezni sorjára mindenre, ami történt. De a számlálhatatlan idegen napok és idegen éjtszakák olyanok voltak, mint mikor az úton egyik lábnyom a másikba lép és a sok nyomtól már nem látszik tisztán egyetlenegy sem... Klastromok, várak és városok jutottak az eszébe, útszéli kocsmák, vesztőhelyek és vásárok, jeles látványosságok, istenítéletek, lovagi tornák, processziók, boszorkányégetések és micsoda ivások és verekedések... Aztán meg kényes udvari emberek, tudós kalendáriomírók, szent remeték, eretnekek, markgráfok, szajhák és lovagok, bélpoklosok, latrok, nemes szüzek és cifra asszonyok, akiktől mindíg odébb ment...

Megvetően, fiatalos nyers kegyetlenséggel nevetett magában. Amint most a farkasbőrön nyujtózva visszagondolt rájuk, nem mutatkozott a gondolatában egynek az arca sem. Pedig hogy tartóztatták azok a szüzek s asszonyemberek, hogy tudtak integetni, mikor odébb ment. És ő már alig emlékezik... Talán arra az egyetlenegyre? Nem, arra sem... csak a keszkenőjére, mikor siralommal kilobogott a rácsos ablakon. Tavasz lehetett akkor... A hársfák virágzása érzett a levegőben. Tavasz volt, mikor a lova patkója utolszor végigcsattogott a kerek kövekkel csodára kirakott furfangos sikátorokon, átdübörgött a fahidak felett, ki a felvonórostélyos öreg kapun és a kőből hordott városfalak mögött eltünedeztek a zeg-zugos párizsi tetők, az összezsúfolt hegyes templomtornyok és fekete paloták, a mocsaras, szigetes Szajna mentén. Aki szembejött, utána fordult még nyilt úton is.

„Ki ez a lovas?...” Nézték, míg el nem fedte a por és a tekintetük szinte fénylett, mintha a szemükben maradt volna a szép, idegenszerű arc diadalmas ifjúsága. Nyomában járó két fegyveres cselédje látta, hogyan nézik... „Csak bámészkodjatok! Sok kopjavetéstől ilyen hajlékony a teste, sok nehéz páncélviseléstől ilyen izmos...” „Úgye, másként üli a lovat, mint e tartománybeliek ?”

És előttük keletnek, mindíg keletnek, a nap felé tartott a lovas.

Tavasz volt akkor. Burgundiában pedig már arattak a népek, a rajnai tartományokban szüreteltek és a thüringiai erdőkben hullott a lomb, mikor arra járt.

Az útmenti fákon olykor akasztott emberek, olykor gyümölcsök lógtak. A várfalakra kitűzött karókon ázott kis madarak szárították a tollukat, vagy felnyársalt emberfejek száradtak a szélben s a szomszéd csapszékben tisztátalan asszonyemberekkel csak daloltak az utasok és vándorló legények,

Másként öltek és másként vigadtak azok, mint otthon ő nála.

Aztán már rossz szelek fújták a zimankót a megerősített német várhelyek körül. Váltott vezetőket vett maga mellé, akik ismerték azoknak a tartományoknak az útjait és mégis nekinyargalt a télnek. Ügetett kavargó hóviharokon át és vesztegelt behavazott városfalak között s megint hajszolta a lovát, mert nem lehetett elviselni, olyan nagyon sanyargatta a vágyódás, hogy hazamenne a Tisza partjára.

Akkoriban esett meg az is, hogy egy keresztútnál szóbaereszkedett két prédikáló baráttal, akik arra vándoroltak. A barátok esztendőnek előtte eredtek útnak a halicsi fejedelemségből s mondották, hogy általjőve Magyarországon, olyas beszédeket hallottak az ottani klastromokban, mintha a tatárok az erdőkön át leszállnának az oroszok földjéről, miértis nagy rontások és veszedelmek fenyegetik a keresztény népeket.

Ettől fogva sokszor gondolt a két prédikáló barát beszédeire. Már hiába intették a menedékhelyeken jólelkű jámborok, hogy hófúvásba vész, ha kimegy onnan, hogy rablólovagok és kószáló latrok fosztogatnak az utakon és a tartományi őrgrófok is megsarcolják, aki ilyenkor télvíz idején fegyveres sereg nélkül nyilt helyre bátorkodik. A hidegtől, a latroktól, de még a nagyhatalmas báróktól és őrgrófoktól sem ijedt meg, bár az utasok okulására sok keresztútnál meredeztek az ő bitófáik.

Vakmerően, makacsul jött, csak jött és átvágta magát a morvák és csehek tartományain is és minden veszedelmen, minden viszontagságon.

A Vág, mintha közelebb jött volna hozzá, a víz hidege érzett a sötétből. A két cseléd már régen kialudt. A lovak szeme álmosan pislantott bele a fénybe.

Ung elnyújtott lábával rőzsét taszított a parázsba. A nyirkos rőzse alatt kisidőre elalélt a láng. A füst alacsonyan kúszott a sűrűbe, a fák nyugtalan árnyéka futkosott a földön, mint a borzongás.

Feljebb húzta magán az állatbőr takarót. Fázott, de talán nem is a hegyek és a vizek hidegétől. Sok elmúlt viszontagság és sok nagy veszedelem jutott az eszébe. A szajnaparti köd és az az elfeketült, dohos kanonia a víz felett, amelyik még útközben is minden kolostorból fenyegetőn utána nyúlt, hogy behúzza s többé ne eressze haza soha. Aztán Rheims és az aljas sikátor támadói. Gonosz menedékhelyek, gyanús kocsmák. Merseburg és prédaleső váracskák és az az ajtó, amelyiket a feketeköpönyeges emberek éjnek idején rátörtek...

Ki imádkozott érte, hogy csodálatosan mindíg megmenekült?

Öklére támasztotta az állát. Mialatt a tűzbe nézett, mintha búsbársonyos. éji lepke szállt volna át a fényen, elébe rebbent egy asszony nézésének az emléke... Köves medrű, sebes folyó felett állt az asszony és a magas, fekete fahíd feljárójánál vasrúdra felnyársalt embertest merevedett. A nyaka csigolyájánál jött ki a nyárs, véres feje oldalt lógott. Az asszony jajveszékelt és egyre hessegette a varjakat, az összevrődött nép pedig nevette Mikor Ung a hidra ért, megakadt a szeme az asszonyon. „A fiam volt”... csak ennyit mondott és ebben a pillanatban valami ismerős látszott annak az idegen asszonynak a szemében. Valami olyan ismerős... és neki, még ha nem is akarta volna, fejhajtással köszöntenie kellett őt. A népségek csúfolódva röhögték ezt, egy lovag pedig, aki látta, szörnyen felháborodott, hogy vitéz létére ilyent cselkedett. Révedező, üres tekintettel nézett rájuk. Mit akarnak? De hát... ott a hidon az az idegen asszony . ..aki még az ő holt fiáról is elhajtotta a varjakat... És hogy ő elhaladtában köszöntötte volna?... Nem tudta, miért tette. Azután sem tudta. Csak most... Most jutott eszébe, hogy akkor is messze édesanyjára gondolt, aki vándorlása közben bizonyosan mindig imádkozott érte. S mintha oda tartoznék, egyszerre még valaki az eszébe jutott. Végighúzta a kezét a homlokán. El akarta űzni, de későn volt már a hatalmába vette...

A thüringiai tartományban lovagolt akkor. Az erdő előtt valamely kicsiny várhelyen egy Wolffgernek mondott nemes úrnál kért szállást éjtszakára. Wolffgér úr, mikor megtudta, mi járatban van, barátságosan befogadta és saját kamrájában vetett neki ágyat, ? elalvás előtt pedig sokat faggatta, mivelhogy magyarországi Erzsébet asszonynak életében az ő szolgálatára volt Eisenachban és annakutána fent a wartburgi hegyvárban is. Beszélte Wolfíger úr: „Ismertem néminemű pannonokat, kik követségben jártak nála és ama magyar dajkát is ismertemy ki holdfényes estéken a tartományi grófnéasszond magas kamrájában csodálatos idegen dalokat hár, fázott”... Mire elaludtak, Ung a sok beszéután azt álmodta, otthon van, titokzatos hárfaszó peng a tiszai füzesek felől és a kamrája nyitott ajta- ján bevilágít a hold. Álmában úgy látta, hogy a küszöbön valaki áll. Nem jön be hozzá, csak áll és fehér és szomorú és szép és törékeny, mint amilyennek Wolffger úr a magyar királyok házából való szent Erzsébet asszonyt mondotta. Fel akarta emelni a fejét, hogy jobban odalásson, de ekkorra az álom- asszony már valaki más volt.

A jelenés kicsiny alakja felmagasodott. Még fiatalabbnak tetszett, mint az előbb. Barna szeme a sötét pillák árnyéka alatt valamilyen elváltozásban csodálatosan világos szürke lett, mint a vadgalamb csillanó szárnya a holdfényen és szép homloka fehérségébe ismerősen vágta bele kékfekete sarkantyúját a hajanövése.

Hogy szerette ő ezt megcsókolni régen...

Bizonyosan felnyöghetett álmában akkor, mert aki az ajtónál támaszkodott, egyszerre egészen feléje fordult. Mozdulatától megcsúszott a csípőöve, lecsúszott a combjára, mintha lazán csak egy maroknyi hosszúszárú virágot fogna át. Kis keble felett arany nyakláncok és csatok villanásában ringatóan szállt és emelkedett a haja két előrevetett hullámos fonata.

Nem szólt, nem is intett onnan a holdfényes küszöbről, csak nézett rá, mégis erősebben hívta, mint a sok idegen tartomány minden asszonya... Ő meg felelte: „Te vagy, te... hát mégis eljöttél, Kinga, az Isten megáldjon...” Aztán felébredt a tulajdon hangjától Wolffger úr kamrájában. Mikor pedig napköltekor a várhelyről tovább lovagolt, már csak Kinga nevét tudta, akit három esztendő óra mindíg el akart volna felejteni. Egész nap csak azt tudta. Az elmaradozó erdők közt a szél is mondta neki, a köves úton még a lova patkója is...

A vágparti hideg éjtszakában meleg láng futott el ekkor az arca felett. Zavarodottan körülnézett. Emberei és az állatok is elnyúlva, fáradtan aludtak. Egyedül volt ébren, nagy erdőségek közepén. Senki sem nézhetett a szemébe, arra gondolhatott hát, akire akart. Most az egyszer... Már lehorgasztotta a fejét: máskor is, sokszor, mikor nem akarta, mikor kínjában az öklét harapta. Ivások közben, ha asszonynyal volt, vagy a várhelyeken, ahol útközben megszállott s a vendéglovagnak járó élő, éjtszakai ajándék várakozott rá a kamrájában. Akkor is Kingára gondolt. És egyszer, még mielőtt Burgundiába ért, . . Ott annyi virág nyílott. Kihajolt a nyeregből s nyujtózkodó kézzel virágzó ágakat tépett az útmenti fákról. A vasingéhez szorította a virágzást, vitte nyalábban, lóháton, vigyázva, hogy a szirma le ne hulljon. A kútnál kérték tőle a leányok, de ő nem adta. „Kinek viszitek, ékes lovag?” Kinek viszi?... Vadul, messzire eldobta magától a virágzó ágakat...

Visszagondolásában dühösen, elégedetten bólintott most, mintha önmagának bólintana. De ez nem tartott soká. Már töprengve ráncolta a homlokát. Persze, hogy egyébkor is, nem egyszer, nagy vásárokon, útközben, amiket csak látott, lágy asszonyskarlátot és nyakbavaló ékességeket, sólymot, fehér paripát... Ugyan kinek akart ő így mindent hazahozni?

Felsóhajtott. Mire való is volt az ő sok messze vándorlása? A szíve megint úgy dörömböl, mint Wolffger úr kamrájában, az álom reggelén, mikornap az a másik csodálatos dolog is megesett. A barátságos váracska alól már jó darabon tovább lovagoltak. Csordába verődött fegyveres népség jött futva az úton. Részegek voltak mind, buján ordítozva egy leányt hurcoltak magukkal. Ettől, mintha mennykő csapta volna meg, az jutott eszébe, mikor odahaza nagy pompával a komárombeli Obor fia, Ders, Kingát vitte el magának és elfele lobogtak a Tisza partján a lakodalmas fáklyák... Erre gondolt az idegen úton és egymagában rárontott a fegyveres részegekre, Sohasem viaskodott olyan eszeveszetten. A kardja nekik süvöltött, akár a pusztai forgószél, azok meg jajgatva futamodtak a felkavart porban... A vérében szinte megenyhült egy régi vad harag! De kinyujtózni se volt ideje, valaki már zokogva ráborult a kengyelvasra. Lenézett a fiatal, szőke leányra... Messziről kiáltozva, ismeretlen lovasok jöttek, Sápadtak voltak, kettő fiatal, szőke, egy őszfejű sírva magához ölelte a lányt. Hálálkodón még egy drágaköves gyűrűt is felnyujtott neki. Ettől elmúlt benne az öröm. Elutasította magától az ajándékot. Mit tudnak ezek? ... Mit köszönnek? ... Hiszen nem is az ismeretlen részegek ellen ment ő... Hiszen nem is ezért a leányért tette... Csak némán intett, mikor odébb lovagolt. Kelet felé, mindig kelet félé...

A lihegő parázs felett összeszökött a szemöldöke. Rántott egyet magán, mintha álmából a szívét akarná felverni. Az ördögbe! Mi leli? Miféle búskodó vitéz lett belőle ma éjjel? Hiszen nem akart már ő többé soha ilyesmikre gondolni.

A csillag feljött a hegy mögül. Szél támadt az erdőn. Fütyülésére csontvázak tornája kerekedett a sürüben, száraz koccanással reccsentek egymásnak az elaszott ágak.

Ung felugrott a földről. Egy ideig topogott a tűznél, hogy lekergesse magáról az éjtszakai hideget, vagy mit, aztán nagyot nyujtózott.

Már világosodni kezdett az ég egyik sarka. Az emberek álmosan nyergeltek. Mire délirányban lefelé ereszkedtek a hegyekről, egészen megvirradt. Itt olykor megint várföldi népek lakott helyei közé szorult a lejtős, köves út. A patkócsattogásra gyanakvó arcok néztek ki az ijedt ajtóréseken. Esténként pedig a hadútra leső kis hegyvárak világos ablaka, mint ugrásra kész hiúzok és vadmacskák szeme tüzelt elő fejük felett a sűrűkből.

De a lovas nem állt meg. És mellette, mintha őrségváltás lett volna a Vág völgyében, egymásután felágaskodott a fenyvesekből a trencséni kővár, a bolondóci sötét torony a szép folyó felett, a szolga- győri szentegyház és tegnap királyi földön a semptei őrhely. Minden felágaskodott és hátrálva megint minden lefeküdt az időtlen ősi erdők között.

A ló patkója az utolsó meredeken csúszott lefele, A fák gyérülni kezdtek. Súlyos gallyaik, mint zöld pávák uszályai, kényesen himbálóztak kétoldalt a kengyelvasak mellett, aztán süvítve sóhajtottak vissza a sűrűbe.

Ung utánuk nézett. Már nem látszott a csapás. Mögötte a völgy hajlásánál, mint roppant rozsdás reteszek, kidőlt, rőt óriásfák zárták be a vadont. Elmaradoztak róla a hegyek titokzatos árnyékai. A táj megnyugodott és a széthajlított ágak között messze messzire kinyílt előtte ragyogón a völgy.

A folyó ziháló szűk lélekzete itt már kitágult. A sodródó hideg vízben nagy topolyák álltak nyugalmasan. A hullám nek nyaldosott a lucskos zöld fatörzseknek, csobbanó özönlésében parti füzesek lecsüngő gallyait kapdosta.

Az erdőkön innen elvétett udvarokról füst szállingózott. A földeken zöld darabokban berzengett a fiatal vetés és remegése felett, a hanyatló napfényben, kitárt karokkal egy útkereszt állt. A kereszt árnyéka hosszan lenyúlt a kanyargó hadútra. Ung lova belelépett az árnyékba, a patkó rátiport, míg a lovas szeme a nap felé nézett. Pedig mennyit tanítgatta neki az anyja, mielőtt nagy vándorlására elindult: „Emlékezzél rá Ung, az útkereszteknél soha ne feledd magadat megjelölni a kereszt jelével”...

Visszapillantott. De az útkereszt már úgyis meszsze volt és a füzek között éppen akkor egy kislány bukkant elé. A leány vízért jött a folyóhoz. Az ércveder megcsikordult a kavicson. Ung kihajolt a nyeregből és inni kért. A víz hideg volt, a leány tekintete meleg. Mikor felnevetett hozzá, ő is visszanevetett rá a veder billenő hűvös tükre felett. Mind a kettőjük szeme úgy csillogott, mintha örülnének. A lovas ruházata, hosszú egyenes kardja és a sarkantyúja nemes vitézi mivoltára mutatott. Sötét haja kifénylett az úri süveg alól, aranybarna szeme kedvesen is tudott nézni, ha ő is úgy akarta és szép, hetyke arca olyan fiatal volt.

– Kié vagy? – kérdezte a leánytól.

– A szerzetes atyafiak monostorföldjének vagyok a jószága.

– Kedvemre való jószág vagy!

Ungnak megint nevetnie kellett az örömtől, hogy itthoni szóval szólhat és úton-útfélen is itthoni beszéddel felelnek neki. Ezt, azt, mindenféléket kérdezett, csakhogy hallja a másikat.

– Aztán mondjad, megmutatnád-e amaz atyafiak útját? – Hirtelen még jobban kihajolt a nyeregből. Tenyerébe fogta a leány állát és magafelé emelte a nevető arcot.

De a leány ekkor megijedt az ismeretlen vitéztől. Rántott egyet a fején, elkapta az állát a kezéből és sebesen futni kezdett ki-kiloccsanó vedrével. Csak a partos földnél állt meg. A vakító rézsút napsütésben felemelt karjával beárnyékolta a szemét, úgy nézett utána a lovasnak.

– Jószerencsével járjatok! – állával a ló patája irányába integetett, valami figyelmeztetést is kiáltott még, de Ung már nem hallotta meg.

Az itthoni beszéd... a leányos nevetés ... ettől váratlanul egy másik, régi kis nevetés kezdett ocsúdni az emlékezetében. A kolontói mesgyén . .. akkor is rézsút sütött a nap. A boglyák árnyéka elnyúlt a földön, ő meg a tenyerébe fogott egy akaratos, gyerekes leányarcot és lehajolt hozzá a nyeregből, hogy megcsókolja a homlokát, ott, ahol sötét ékben a hajanövése kezdődött. Az ingváll bő és laza volt a törékeny keskeny leánytesten és a fehér nyíláson át akkor egyetlenegyszer meglátta kicsiny, mezítelen keble gyors emelkedését.

A szemefényébe még most is gyöngéd homály vetődött, mint mikor acéltükörre lehelnek. Ilyen hirtelen semmiért, semmitől ellágyul? A fogát csikorgatta. Csakis a Gonosz incselkedése lehet, hogy már megint a komáromi révhely jut az eszébe s túl a tornyos szent András egyházon az a ház... Nem akar ő odamenni. Haza akar menni... Mi köze neki a más asszonyához?

Mereven nézte maga előtt az utat és az járt a fejében, mikor egyszer mégis elment oda, mielőtt a pesti révhelyről napnyugatnak lovagolt. Míg Bálint mester készülődött, megszökött tőle, hogy Kingát utolszor láthassa.

Nyersen megrántotta a fékszárat. A lova ágaskodva felkapált a levegőbe s messze elnyúló árnyéka sötéten kapált a mezőben is. Ő meg csak azért is visszanézett az útmenti kislányra.

A leány utána fordulva még mindíg a partos földön állt. Mezítelen karjával beárnyékolta a szemét. A megbillent vederből féloldalt lassan folydogált le csupasz lábára a víz. Mögötte az erdőszélen hórihorgas dárdanyél hegye gyulladt meg a lenyugvó napban és irdatlan nagy pajzs mögül kibukkant Vutuk kenderbajuszos száraz ősz parasztfeje. A gazdája sisakja és a vértjei kétoldalt himbált a nyergén. Az ember is, az állat is szinte roskadozott a sok rájuk aggatott nehéz fegyvertől. Pünkösd hangja még valahol a sűrűből kiáltozott. Sustorogva hánykolódott körülte a fiatalos erdő, amint kifele birkózta magát a vezetéklóval.

A legény süvegjét lekapták az ágak. A haja borzas volt, az arca tüzelt. Szörnyen káromkodott. Hanem aztán, mikor a leányt a vederrel meglátta, kimeresztette a szemét és egyszerre csak boldog pofával ő is nevetni kezdett:

– Lelkem, galambom... hát most mán elhiszem, hogy igazán idehaza vagyunk...

A lovas ekkorra jó messze előttük ügetett. Közeledtére, nagyszarvú, ezüstfehér ökrök mögött, öreg paraszt egyenesedett a szántásban. Mozdulatától meglóbálódott mezítelen szőrös mellén két ágba font haja.

Ungnak felcsillant a szeme. Ilyen parasztot, meg ilyen nagyszarvú ökröket, mióta elment, széles e világon nem látott sehol.

– Hé, öreg! – kiáltotta, – hol lelek erre emberséges menedékhelyet éjtszakára?

A paraszt lassan fordította törődött kérges arcát az ifjú ember felé. Egy darabig merően, bizalmatlanul nézte őt, aztán nehéz ostorával némán a domb irányába mutatott. Az ostor vége lehajlott, de nem moccant a levegőben.

– Merre viszen oda a kurtábbik út? – kérdezte a lovas.

A paraszt hátratolta zsíros süvegét s a kezefejével elgondolkodón törölte végig göröngyös, öreg homlokát:

– Nagy járóföld lehet odáig. Sohse kerültem ama dombon túl!

Többet nem szólt, csak állt a szántásban, mintha belőle nőtt volna ki és a gyökere nem engedné.

Mire a lovas a dombra ért, hanyatlott a nap az égen. A monostori földeken szétteregetett trágya szaga érzett a márciusi alkonyatban. A Vágról köd szállt s mintha a naptűz füstje lenne, messzire elkanyargott a völgyben a folyó felett. Lenn, távol az aranyló párákban, lombra váró, nagy csupasz fák között, egy magányos torony ágaskodott. Errébb, a domb lábánál, rongyos, görnyedt asszony ült az árokparton. A fejét oldalvást nagy botjára támasztotta.

A bot görcsös kampójára hajló arc olyan volt, mint száraz ágon fityegő száraz levél.

Ung lenézett rá a nyeregből.

Valamilyen ijesztő vigyorgásban egyszerre összébb zsugorodott ekkor a botkampón a száraz levél. Az asszony elaszott keze beleemelkedett az alkonyatba, ahogy a ló patája felé mutatott:

– Úr vitéz, rossz jeleim vannak... forduljatok vissza...

A lovas hátranézett. Ekkor vette észre, hogy lemaradt a lova bal patkója.

– Tán tanult boszorkány vagy?

Bánta is Ung, mit mondanak neki, csakhogy végtére a maga nyelvén mondják. Ma mindenkit szeretett és nagykedvében ránevetett még az útmenti banyára is:

– Fogd a jövendölésedért!

Egy pénzt dobott az asszony ölébe. Aztán sarkantyúba csípte a lovát és vágtatott a magányos, messze torony felé.

2. fejezet
A vágvölgyi monostor

Már esteledett, mire Ung a monostorhoz ért. A sötétedő csendben borzas sövények védték a körülárkolt helyet. A sűrűben bujkáló falak és tetők fölött, mint valami ordas bástya, csak a monostori templom tornya nézett túl a fákon.

Ott fenn, dárdára dűlve egy barát állt őrséget a csillagos égben és éneklő hangon, elnyújtva kiáltozott le a magasból, valahányszor lóhátas ember ügetése közeledett a vágvölgyi hadútról.

A nagy udvaron béklyózott nyerges lovak harapdálták a füvet. Egy öreg szekér rúdjánál kifogott ökrök fehérlettek elő a homályból. Sok elejtett vad hevert a földön. A szél mozgolódása onnan felől friss vérszagot kevert a hűvös levegőbe.

A nyitott szín alatt még dolgozott a monostori fegyverkovács. Mogorva arcán meg-meglódult a szabad tűz fénye. Szétvetett két térde között mezítelen kardot kalapált egy kövön. Báránybőrsüveges ember állt előtte. Az ember szeme ugrálva követte a kalapács mozgását. A szín lábánál nagyvadat nyúzott néhány nekigyürkőzött legény. Könyökig véres volt a karjuk, összeszorított foguk ki-kivilágított az erőlködéstől.

A monostori malom alatt zúgott a víz. Beljebb szenestörzsű vadkörtefa tövén még egy tűz égett, Lobogásában ködmönös körvonalak guggoltak a földön. A himbáló fény hol itt, hol ott bozontos, elvadult fejeket kapkodott elő a sötétből. Monostorbeli halászok és többnyire utasok cselédnépei lehettek, akik a kívülső bizonytalanságból éji menedéket kérni, a barátok udvarába tértek.

A gazdáik már tető alá húzódtak, A kőház vasszeges kapujának a falürege odalátszott az elnyúló tűzfényben. Ung, mintha vöröslő pallón át lovagolna, beleléptetett a rőt világosságba, A felriadt cselédemberek kaszájukhoz kaptak. Többen szaladtak felé. De rájuk se hederített, csak lehajolt a nyeregből és megcsapkodta a zörgető kalapáccsal a kaput.

Közben Vutuk is bekocogott az udvarra. Töméntelen fegyver alatt görnyedő alakja lassan mozgott előbbre a megvilágított füvön. Leghátul Pünkösd következett a vezetéklóval. Most már őket figyelték a kaszás emberek. A tűz körül a szemükkel intettek össze a többiek: messze földről jöhetett ez a két lovascseléd . .. És egyik-másik tátott szájjal utánuk csodálkozott.

Ung újból zörgetett. Soká tartott, mire odabent a leskődő-rács mögött elmondta a kaputartó fráter a Miatyánkot s megkérdezte, ki légyen és mi járatban van a kései zörgető?

– Útból jöttem. Tomor nemből való Benk fia, Ung vagyok, dícsértessék az Úr Jézus Krisztus.

Mikor kisvártatva a kapu óvatosan nyílni kezdett, Ung odavetette Pünkösdnek a lova kantárszárát:

– Vasaltasd meg, leveszett a hátsó bal patkója.

Nagy robajjal becsattant mögötte a kapu.

– Saluto te, – mondotta a barát vontatott hangon, miközben a vesszőre kötözött olajos mécsest a jövevény arcához emelte. Csendesen, erősen megnézte őt. A hunyorgó kis láng világánál Ung is megnézte a barátot. Mindegyikük valamilyen készültségben kémlelte a másikat.

Az utas hamarabb abbahagyta ezt. Keze eleresztette a kardját. Ettől a beteges arcú fráter is szelídebbre enyhült, de azért, hogy szemmeltarthassa az ismeretlent, mégis inkább maga előtt küldte a szűk folyosón. A mécses világa alig lézengett a vizes falon. A barát feszülten fürkészte az előtte haladó egyenes fiatal hátat és halkan szüntelenül imádkozott. Mezítelen lába elvétve csattant a köveken.

A folyosó falbamélyedő alacsony ajtónak vitt neki. A fráter magasabbra emelte az olajos mécsest. Ung úgy botorkált lefelé, mintha nem is ő lépne, hanem a garádics süllyedne vele szinte a föld alá.

Homályos, mély helyiségbe ért

Ez a monostori menedékhely valamikor kezdetben talán a rend káptalanháza lehetett. De az ember semmit sem láthatott itt tisztán. Láng vakította, füst marta a szemet. Középütt, az öreg füstlyukon benézett az ég. A zömök oszlopokra hajló mennyezet alatt nagy halom tuskó égett a tűzhelyen és a sárral összetapasztott kőfalon, vöröslő ködben függött a feszület.

A falmenti lócákon emberi alakok körvonalai dűltek egymásba. Néhányan hanyattfekve nyúltak el a padokon, néhányan összekönyököltek a faragatlan keskeny asztaltáblák felett a kevés mécsvilágban. Mikor az érkezőt észrevették, elcsendesedtek. Pillanatra a fekvők közül is felemelkedett némelyik.

– Salve! – mondotta Ung röviden. A fejét hátravetette és egyideig farkasszemet nézett velük. Félszemöldöke hetykén felhúzódott, szépvágású ajkán a fiatalos zavart valamilyen elszánt, néma kihívás váltotta fel. Azok, akik előbb jöttek, dörmögni kezdtek. Első látásra sehogy sem tetszett nekik a jövevény. A mozgása, kevély nézése, a köszöntése másmilyen volt mint az övék. Fiatal borostás arcán látszott, hogy különben símára tarolja a képét, mint a latinusok, Útban elnyűtt ujjasa, deréköve, karcsú combjához és keskeny bokájához jól odasímuló oldalt fűzött lábszárharisnyája, de még a saruja is mintha idegen szabású lenne.

Egy őszszakállú barát emelkedett fel ekkor az utasok közül és mialatt az éjtszakai jövevény előtt a kaputartó fráter mécsese az egyetlen szabad szeglet felé himbálódzott, nehézkesen ő is arra igyekezett. A monostori hebdomadarius lehetett. Az arca, a szakálla és a keze is olyan szürke volt, mintha hamuból húzta volna ki, a szeme fénytelen, mint a holt madarak szeme.

A hamuszürke – és a beteges szerzetesarc egy pillanatra közel került egymáshoz a mécsvilág felett. Az öregebbik elgondolkodón nézett le Ungra, aztán bólintott:

– Benedicite . , . – mondotta halkan, – messze földekről jöttetek vitéz az Úr nevével. Mi pediglen befogadunk az Úr nevében.

Egy étekhordó laikus fráter eleséget hozott. Sózott halat, kenyeret és földből égetett korsócskában bort tett az utas elé:

– Meg kell elégedned uram, merthogy a negyvennapos böjt ideje vagyon.

Ung szeme valamennyire megszokta a fojtós félhomályt. Mezítelen kardját a könyöke mellett végigfektette az asztalon és megtörte a kenyeret.

Minden füstös és régi volt körülte, a megfaragott oszlopfejek, az elbarnult, nehéz asztaltáblák és elnyűtt falilócák, szemközt a pulpitusféle prédikálószék és feje mellett a szűk ablaknyílása is. Nagysok idő előtt foglalhattak itt földet a szerzetes atyafiak. Olyannak látszott ez a hely, mint a régi szent királyok , első fundálásai.

A füst szaga alatt valamilyen dohos tömjénszag ütött ekkor az orrába. Ettől megint a szajnamenti kanonia jutott az eszébe. A sok, zömök oszlopra hajladozó sötét mennyezet egyszerre lekönyökölt rá és nyomni kezdte a fejét.

A falon kis időközökkel, amint a tűz fénye mozgott, megjelent és eltűnt a sötét feszület. Az Isten Egyfiának kifaragott képe kísértetiesen ijesztő volt rajta és sebzett kezénél, lábánál látszottak az irdatlan sátorfejű szegek. Rozsdásak voltak ezek a szegek, olyanok, mintha sűrű, öreg vér száradt volna rájuk.

Ung elkomorodott. Gyerekkorában is így volt ez. Ha nem őrizték, asszonyanyja kamrájában faleveleket gyűrt az otthoni feszületen a Krisztus sebes keze alá, hogy az embernek ne kellessen emiatt egyre szomorkodnia.

Nem szerette a szomorúságot. Ő a lovát szerette, a szabadságot, a csillagos eget, a napot, a pusztákat, az örömet és az életet. És sohasem is értette, ha már kifaragják, miért faragják holtan az Úr Jézust? Miért nem faragják ki, mikor felmegy a hegyre, vagy mikor feltámad? De hát asszonyanyja megtiltotta, hogy ilyesmiken gondolkozzék. Az Úr Jézus pedig odahaza a Tiszaparton, mikoriban ő még gyerek volt, nem igen tudott magyarul, hanem leginkább latin szóval beszélt az ő papjainak általa, akik sok mindent titokban tartottak.

Az oszlopok közén a nagyszakállas, szürke arcú barátra tévedt a szeme. Az a másik, a beteges arcú is, eléje ötlött. Ezek mindíg itt élnek, mindíg,

ameddig meg nem halnak. Megborzongott. Valamilyen erjedt, édeskés halálszagot kezdett érezni. A tegnapi erdők és a tegnapelőtti hegyek jutottak az eszébe. A csillagjárta Fátra, vad, lakatlan földek, a Vág mennydörgő vágtatása, friss hegyi szelek és források, szabad csapások, szabad tüzek a nagy ég alatt. Megint a fráterre nézett. Miért bújnak ezek ide így élve, mint a férgek a kriptába?

Már felállt és belekönyökölt a szűk ablaknyílásba. A külső levegő megérintette hidegével az arcát s mintha nagy folyó fölé hajolna, mély lélekzettel, hosszasan ivott a tiszta éjtszakából.

Az udvarról Pünkösd hangját hallotta. A vadkörtefa alatta tűznél csatlósa vitte a szót. Lassankint mind köréje sereglettek, a monostorbeli hosszúhajú halászok, a molnárlegények, a kádár s a többi cselédnép, fegyverhordozók, urak szolgái. A kovács is odajött a szín alól, meg a báránybőrsüveges, aki az eőbb a kardját kalapáltatta. Tátott szájjal nézték, miközben nagyokat lódítva a sok idegen tartományokról és népségekről beszélt.

– Mi tagadás, – kellegette magát a legényke, – oly igen kedveltek arrafele a fehérnépek, hogy talán még a várgrófok is nekem adták volna a lányukat, ha kérem. – Közben nevetett s mint ilyenkor szokta, kissé leguggolt, két összetett kezét a térde közé nyomta és hahotázva úgy hajlongott előre-hátra.

A többiek álmélkodtak, ő meg egyre nagyobb hőstettekkel kérkedett, hogy mindenki előtt lássék a vitézsége. A szeme forgott magabámulásától, a fehérjében pedig szépen csillogott a tűzfény.

Vutuk szégyenkezve horgasztotta le a fejét és féloldalt nyűtte kenderősz bajúszát. Világért sem szólt volna közbe.

Pünkösd már egész merészen hazudott: – Az én gazdám...

A monostori fegyverkovács jót taszított rajta a könyökével:

– Hallod-e, ha jeles vitéz is a te gazdád, azonképpen láttam, nem nőtt valami nagyra, csak olyan közepes...

Pünkösd bosszúsan vágott vissza:

– Az óriás óriás, ha gödörben áll is, van ennek ereje fegyver nélkül is, hát még fegyveresen.

– Ez aztán az egyszer igazán igaz, – dörmögte , Vutuk rettenetes lassan. Aztán már el is felejtették az emberek azt, amivel elkezdte, mire nagy meggondolással újból felvette az elejtett szót: – Mondok, öklömnyi gyerek vót a mi gazdánk, mikor a parlagi sas igen ragadozta a nyájat a laposban, oszt ő viaskodást kezdett a beste madárral s kimentette körméből a juhot... osztán megintelen a vadult gulya elébe is felállt a tiszai földön, mint a magasba fútt láng, azonképpen állt egymagában, oszt a vágtató gulya elkanyarodott felemelt két kezétől.

Az udvaron pislogva csodálkoztak ezen a beszéden s most még csak annál több hitele lett a csatlós szavának.

A legény elbizakodottan csapkodta tenyerével a mellét:

– Ezért is jeles ökleléseken nagyerős vitézeket meggyőztünk mi ketten a gazdámmal. Rudat hánytunk, kopját törtünk oszt a kanonokok klastromoskolájában a könyveket is úgy forgattuk, akár a kelevézt.

A tűz körül figyelőn előbbre hajladoztak a guggoló alakok:

– Klastromoskolába is beszagoltál te odatúl?

Pünkösd furcsát fintorított rövidke orrán:

– Beszagoltam, de nem volt kedvünkre az ottani szag...

Nagy nevetés támadt. A legény is nevetett:

– A biza, s merthogy Ung urat elakarták tanítani ama kivülvaló papok a magyar beszédtől meg az idevaló dolgoktól, kellemetes szóval inkább elbúf csúztunk s ezenképpen hazajövet a világból mindent megláthattam.

– Mindent megláthattál?...

-– Kakaslábon forgó várat, meg Operenciát, – kérkedett a legény, – befalazott remetét, cifra boszorkányasszonyt, hétfejű sárkányt... de annak hat fejét leütötte a gazdám.

Valamelyik utascseléd megkérdezte ekkor:

– Hát ama tartomány királyát láttad-e?

– Hogy láttam-e a franciai királyt? Meghiszem azt, még beszéltem is vele...

Az emberek elképedve nézték: – Te, hallod-e, királlyal beszéltél? A legényke pillanatra lesütötte a szemét: – No nem egészen vele, de majdhogynem mégis...

Vutuk megvetően nézte: „Hát ez mán most megintelen mit hazudik itt?” Pünkösd cseppet sem zavarodott meg s csendes szóval kezdte, mintha otthon a tűznél mesélne:

– A soktornyos Párizsvárban ismerkedtünk össze, mikor egyszer is a belülső várfal felett szükségét végezni félreeső helyre mentem. Osztán sok ülőhely vót ama ménkűnagy helyen, oszt egyebek is ültek mán ott s nyájasan társalkodtak maguk között... Hát nézelődök, ha lesz, ha nem lesz, csak odamegyek, mire is mellém telepszik skarlátpalástban egy asszony, csípős kövér, no, mondok magamban, ki légyen emez, mire is mondák amazok, a franciai királynak lenne a komája, noha vélem mégis legottan szóba ereszkedett...

A szájaszélét a kezefejével törölgette s rátartósan körülnézett, hogy ezt így kitalálta.

– Mit bámészkodtok, miképpen új borjak? – rivallt az emberekre. – Ennél is fortélyosabb vót ama mesterkedésem, hogy eleségben sohse szűkölködtünk, míg innen nem kerültünk a Havas Erdőkön.

Szidni kezdte a köveket, így meg úgy, verné meg az Isten, aki olyan boszorkányos vidéket kitalált.

– Mondom néktek, a Fene találta ki, – egyszerre a monostorházra meredt s ijedtében félrenyelt. Eszébe juthatott, hogy szent barátok udvarán van. Már sebesen hányta a keresztet, de azért eközben is beszélt, hogy időt ne veszítsen: – Mert hát mikoriban túlnan, minek is hívják, hát mondom thüringiásoknál meg mimanó népeknél, lakott földön lovagoltunk által s kikopott az eleség a tarisznyánkból, csak kiálltam a hegyvárak gyepüjére, oszt nagy felszóval kiabáltam: jön Ung vitéz, ilyen, olyan nagy főbajnok úr, halljátok-é! Jön rettenetes haddal. Éktelen sereg a nyomában, eleséget adjatok, hogy jobb kedve legyen.

– De hát miféle nyelven kiabáltál? – kérdezte a kovács gyanakodva.

– Hát... olyanféle nyelven, melyben amazok ott születtek.

Vutuk megint sodorni kezdte a bajúszát. A többiek csodálkozó tisztességgel nézték a legényt:

– Aztán adtak?

– Adtak... úgy megijedtek tőlem – és Pünkösd kidöntötte a hasát, hogy még azzal is bizonyítson. Pofacsontjai felett furfangosan felcsúszott a kövérke hús, ferde vágású szeme szinte elbújt egy percre és olyan suttogó lett a hangja, hogy csak a tűz körül hallhatták.

– Ám a klastromok kapujában megintelen másként beszéltem. Alázatost zörgettem ott mondván: jámbor és kegyes Ung úr zarándokol errefelé, útban a Szentföldre. Aki jó lélek, adjon az ő szolgájának alamizsnát az Úr nevében.

Fel-felcsukló nevetéssel nevetett. Az emberek ámulatukban csak rázták a fejüket. Egyik-másik elvakkantotta magát.

Vutuk most már kevélyen pillantott le rá és elhatározta magában, hogy képenteremti a sok fránya beszédért, mihelyest nem látja meg ez az avatatlan népség.

Fensőbbséges ember volt ő. Nem szenvedhette a hazugságot, de szégyelte volna, hogy valamin is csodálkozzék. Mindíg elégedetlenkedett és semmi kincsért sem akart olyasmit tanulni, amit még nem tudott. Olyanképpen is vonult át a sok külső országokon, mint egy önérzetes fal. Lepergett róla minden és mérhetetlenül megvetett franciát, navarrait, burgundiabelit, svábot és egyéb népeket. Fölényesen legyintett valahányszor szóba kerültek:

– Nem érdemes róluk annyit elmélkedni, buták az istenadták, még a magyar beszédet se értik.

Mióta Pünkösd megcsendesedett nem igen figyeltek már oda az elálmosodó emberek. Az, aki az előbb a szín lábánál állt, most a hüvelykujjával elgondolkodva tapasztalgatta kikalapált kardjának az élét.

A kovács sértődötten átszólt a túlsó oldalról:

– Nem fog a kedvedre?

– Tán a tatároknak szánod? – ingerkedett a tűz mellől a monostori öregszekeres,

Az álmosodók felnyitották a szemüket, a többi nevetett:

– Gyünnek mán...

– Sohse gyünnek...

Néhányan maguk közt tréfálkozni kezdtek:

– Mán öregapámat is, ha rítt kiskorában Dzsingiszkánnal riogatták kedves szüléi.

– Most meg mán Batunak hiddogálják ama Dzsingiszt. Az ördög bezzeg nem váltogatja ily sűrűn a nevét.

– Honnan tudod, hogy e külön-külön nevekben nem-é az ördög jelenti-e magát?

Egy álmos hang ásítva dünnyögte:

– Jóllehet, mert hogy mostanság a kópés aprócselédet is azonképpen ijeszti az anyjuk, hogy: jön a batu, oszt elvisz...

Az emberek beszéde vontatott lett. A legtöbbje már elnyúlt a földön. Ritkuló szavuk, mint alvó tóba a parti kő, elvétve hullott a csendbe.

– Hát...

– No...

Ung még mindíg az ablaknál könyökölt: „milyen könnyen elaltatja magát ez a nép.” De az udvar képe már elmosódott, nem is figyelt oda. Megfoghatatlanul két prédikáló barát kámzsás körvonala kezdett éledezni benne. Emlékezésében egyre tisztábban látszottak a poros, rongyos vándorló barátok. Szinte a szavukat is újra hallotta: ...„nagy rontások és veszedelmek fenyegetnek...” így mondták, csakhogy most olyanképpen hangzott, mintha nem szemtől-szembe, de a hátamögött... Hirtelen visszafordult.

A monostori menedékhelyen a tatárveszedelemről beszéltek.

Sokhangú zsibongás pattogott mindenfelé. Ez kellett neki! Egyszerre szabadnak és erősnek érezte magát. Ezek az itthoni hangok, itthoni dolgok, igen, ez kellett neki, ettől úgy hátrahúzódik a szívében, ami azelőttről ott volt, hogy egyszerre talán már ott se volt.

Újra meglátta a füstfogta oszlopokra lehajladozó mennyezetet, A feszületet is látta, a falilócákat, az asztaltáblák felett összekönyöklő embereket.

Közülük erősítgette valaki azt, ami az előbb megütötte a fülét, ugyanazt, amit a vándorló barátok a keresztútnál beszéltek. De ekkorra már sok hang zörgölődött bele az aggodalmas szóba s úgy szétszedték, mintha ki sem mondta volna, aki mondta.

A zaj ezután sem szünt meg.

– Karácsony havában, – szólt oda az egyik.

– Akkor kezdték hiresztelni a tatárveszedelmet, – folytatta a másik.

– A király hireszteltette!

Kis zürzavar támadt ettől.

– Hireszteltette, hogy a haragosait félemlítse.

– Hát csakis ő!

Egyszerre többen beszéltek:

– Azért is küldözgetett a római pápához oly sok követeket. Nagy haddal a nádorispánt is azért rendelte a Hegyes kapuhoz, hogy antul jobban elhigyjük a veszedelmet.

Egy vörösképű ember izgatottan felugrott az asztaltól:

– Igaz beszéd, amit itt most Péter úr, a tartományi bán mondott. Mifelénk is karácsony vigiliáján kiáltatta ki a király, hogy mind az ő várispánjai készüljenek fel a hadviselésre, mert hogy majd érettük küldend.

Ung erősen odanézett.

A tűz fénye bele-belelobbant a beszélők arcába. Most már tisztábban megmutatkozott az utasok öltözete s ékes fegyverzete is.

Egyikük-másikuk a prémek alatt még drága nyakbavaló láncokat is viselt. Valamennyien szabadok voltak, néhányuk főember lehetett és a beszédjük ből menten kitetszett, hogy különböző várispánságokból véletlenül verődtek itt össze. Ki vadászatról, ki halotti torból, vagy lakodalomból volt hazatérőben, ki útból jött, ki meg a király udvarából szállt meg ide a monostori menedékhelyre a hajnali csillagot bevárni.

A szerzetes atyafiak maguk sem értették ezt. Mennyi utas... sokkal több, mint egyébkor. Annyian vannak, mintha készülődő rossz idő terelte volna őket össze.

– Hej, rossz idők járnak, – sóhajtotta valaki.

A feszület alatt szikár aggastyán ült. Őszöreg szakálla a deréköve csattjáig ért. Hosszúra eresztett fonatos haja a könyökét verdeste. Fő és hatalmas ember lehetett, mert az asztalok mentén elcsendesedtek, ha beszélni kezdett:

– Mondom, egy dénárt se, egy embert se a királynak, míg vissza nem állítja a jog rendjét és a főembereket meg nem erősíti úr atyja, Andorás király adományaiban.

– Adja vissza a váraihoz elcsatolt földjeinket, – szakadozott fel váratlanul valami ugató dadogás egy szomszédos asztalnál.

– Mégha régen, királyi birtok volt is, amiket elvett, – toldotta egy öblös hang a sötét szegletből.

Ingerülten kapkodtak egymásba a szavak:

– Adja ki, amiket békesség kedvéért nekünk örökjószágnak királyatyja Andorás úr adott!

Rekedtes hang szólt ekkor közbe:

– Adta, kedve ellen, hogy az ország, meg a királyi méltóság kárára megelégítse az ő ellenségeit.

– Nem ellensége immár jóemlékű Andorás királynak senki sem, – szólalt meg ismét ünnepélyesen az őszöreg.

– Nem ám, mióta eltemették az egresi szürke barátoknál, – aki ezt mondta csendesen nevetni kezdett: – mindenkit felette kedvelünk mi magyarok, ki is már kiméne a testéből...

Mások is nevettek. Az öreg főember rosszallóan odanézett:

– Tisztesség adassék a megholt király méltóságának, az élő király pediglen tartsa meg az ő atyja törvényeit és cselekedjék annak akaratja szerint.

Az aggastyán hangja most is mélyen kenetteljesen búgott, mint akár a fehérvári öreg bazilika harangja. Ungnak úgy tetszett, hogy inkább a magasztos búgást hallja, mint a szavak jelentését.

– Neki sok első foglalásból való földjei vannak, őrá figyelmezzünk, – vetették közbe többen.

– Nagy hatalmas országbáró, nem magáért mondja, hanem a jogért...

Az egyik asztaltáblára kemény döngéssel csapott le ekkor egy ököl:

– Előbb a tatár, azután a jog! Mit kezdetek ti főemberek a joggal, ha elsőbben az udvarokat és várakat és népeiteket is elpusztították a tatár hadak?

Ung úgy emlékezett most, mintha már hallotta volna ezt a rekedtes, száraz hangot. Persze hogy... hiszen akkor is ez beszélt a tatárveszedelemről, mikor ő az ablaknál a prédikáló barátokra gondolt.

De a többieknek nem lehetett ínyükre, amit mondott. Egy szapora beszédű főember sebesen kiáltotta:

– Hát már ez az ispán is megijed a Batu árnyékától!

– Hallgass, ha kedves az életed, – csitították a vakmerőt többen: – a csallóközi udvarispán nem ijedős ember!

Az ispán oda se nézett. Csak intett, mintha legyeket kergetne.

Csallóközi udvarispán? ... Ung rátekintett. Gyerekkorának relytélyes meseországa jutott az eszébe. Tündér csallók kertje, a csallóközi hattyú kék vízi birodalma, amelynek a partjain most az ő szép szerelme él... És ez a rekedthangú ember onnan jött volna? A komáromi rév felől...

Nem gondolta végig, amit gondolni kezdett, de azért mégis valamilyen szomorú érdeklődés szökött a szemébe. Odavaló? Ismeri Kingát... Annak a földnek az ispánja, hírt is kérdezhetne tőle, emez itt felelni is tudna... És a fejében csörömpölve ütközött egymással a csallóközi hattyú gyémántlombos meseerdeje és ennek az ismeretlennek darabos, józan keménysége.

Egészen feléje fordult, hogy még jobban megnézze. Sudár növésű, széles vállú lovasfajta volt az ispán. A fejtartása fiatalabbnak látszott, mint az arca. Az ökle hatalmas volt, csak a szemének lehetett valami baja, mert ha erőset lobbant a tűz, a kezét árnyékolónak mindíg oda-oda kapta.

Megint az ő szava hallatszott:

– A hosszú békességben elszoktak e birodalomban a hadviseléstől. A főemberek meg csak ülnek udvaraikon, mintha minden rendjén lenne, De hát ti sem látjátok a nagy veszedelmet?

Ingerkedő hang csípdesett az ispán felé ekkor:

– Félvak létedre ugyan mit akarsz, hogy azt bíresztelnéd, jobban látsz te egymagadban, mint mi együttvéve.

Nagy hahota támadt erre a beszédre, az pedig, aki mondta, gúnyosan könyökölt föl a szemközti asztaltáblára. Prémes irháján meglátszott, hogy ugyancsak főember. A többiek Péter bánnak tisztelték. A fejét oldalvást lógatta, vékony nyaka is oldalt hajlott ki a bőrujjasa megtágult nyílásából és mindíg nemet mondott, ha a másik igent mondott.

Ettől kezdve ők ketten beszéltek legtöbbnyire az egyebek feje felett, de azért nem ültek volna egy asztalhoz a világért sem. Külön táblát tartott mindegyikük és olyan szélesen könyökölt kiki a maga helyén, mintha az egész ország az ő jószága lenne.

A többiekről nem lehetett tudni kicsodák. Egyikmásik ezek közül is hatalmas főembernek látszott, mert nagyon keményen mert szólni a királyról. Dühösen most éppen azt hányták fel neki, hogy a színe elé se lehet kerülni, élőszóval nem indíthatja már el Béla úr előtt senki az ügyét.

– Még az országbárókat is levél által való esedezéssel küldi a cselédeihez a kancelláriára!

– Hogy megtörje a mi büszkeségünk merészségét, – ugatott fel az az előbbeni hang.

„Mily igen háborognak ellene”, – gondolta magában Ung és eszébe jutott, mikor kétnapi járóföldre elhajszolta egyszer a lovát, hogy megláthassa a királyt. Messzire, túl a Tiszán, de hiába... Pedig a robotos parasztnép is mind elébe tódult. Még az őszöregek is levett süveggel térdeltek az utak mentén, noha senki sem mondta, hogy ezt cselekedjék. Csak maguk eszétől tették, szeretetből tették s napestig várták a királyt, aki nem jött el.

És ezek itt...

Az ugató hang megint felcsaholt:

– Minden bajáért magára vessen Béla úr!

Ung oldalvást hajolt. A közbeeső oszloptól nem láthatta eddig azt, aki beszélt.

Külön asztalt tartott ez is. Udvari emberei és cimborái, hol Mikának, hol comesnek szólították. Mindenkinél drágább ruházatot és nyakbavaló láncot viselt s valahányszor mozdult prémei közt a tűzfényben, sárgán pislantgattak a nagy aranycsattok. De ő maga azért mégis olyannak tetszett, mint valami elnyűtt dárdanyél, amelyiken már csak véletlenül ityeg-fityeg hosszú, kopasz feje.

Mellette rosszképű papi ember ült a lócán. A haja gondozatlan volt, apró, szúrós szeme szüntelenül furcsán ide-oda járt s látszott rajta, hogy azzal a comesszel mindég egyetért, akinek a bán is valami közelállója lehetett, mert gyakran összeintettek s mindkétfelől nagyon helyben hagyták, amiket mondottak.

Az oszlopok mögött a túlsó végen, ahová mécses nem tellett s a tűzhely fénye sem igen tapogatott el, akkorra már egy-egy sötét test álmosan horgadt az asztalra. De azért senki aludni nem tért, Az alsóbb nemesi rendből való utasok pislogva vigyázták, amit a főemberek mondtak. Jó alkalom volt ez, nagy urak dolgáról megtudni egyet s mást.

Igaz, hogy a bán és a comes most már inkább csak maguk közt beszéltek, de azért nem bánták, ha amazok is hallják. Olybá vették ők az utánuk következő rendet, mint az asztaltáblát, amelyiken könyököltek.

Ung álommal birkózón hátra eresztette fejét a falnak. Az asztal alatt, jómesszire szétvetett két lábát hosszúszárú sarkantyúja szöges csillagára támasztotta. Fülheggyel így hallgatta, hogyan tüzeli egymást Mika úr és a bán. Régi dolgokat hánytorgattak:... mikoriban Béla király még gyermekkorban járt... meg hogy sok német jövevényatyafiságot behívott akkoriban királynéanyja, meráni Gertrudis és hatalmat adott nekik magyarok megalázására ... aztán, mire volt jó Béla úrnak jeles főemberek felett törvényt látnia, mégha cinkoskodtak is ellene és az anyja ellen.

A bán hangja megint tisztábban hallatszott:

– Apja, Andorás király, megbocsátott nekik. ő pediglen koronázása után legott kardélre hányatta valamennyit.

– Az öregebbik Gyula bánt sem rettent tömlöcre vetni, – lökdöste ki magából sötét dadogással a comes, – noha ő közelvalóm volt s a Kán nemből való.

– A király közülünk kinek-kinek sértette az ő atyafiát, – hagyta helyben ingerülten a másik, – az én közelvalómat, Apod fia Dénest se kímélte, nádorispán létére kitolatta mind a két szemét,

Fenyegetően felugatott ekkor Mika úr:

– Csúfságára lehet még, hogy csúffá tette őket!

Ung szeméből kiszaladt az álom. Eddig nem tudta, hogy így van idehaza. Mikor messze idegenben odakint járt, olyan szépnek hitt itt mindent! És a szívében mintha a többieknek mondana ellent, valamilyen nagy szeretet támadt a király iránt, akit sohasem látott. Csodálkozva körülnézett. Hát senki sem áll ki, hogy megvédje?

Csak a csallóközi ispán haragos ökle zuhant az asztalra,

– Nagy a ti szívetek vakmerése, – kiáltotta oda keményen, – Béla király úr nyolcadik évében se járt még, mikor királynéanyját ama cinkoskodók a pilisi erdőn, szemeláttára legyilkolták. Későbben pediglen királyatyját ráharagították és maguk javára ellene vetették,

Csend lett.

A hamuszürke barát jobbra is, balra is pislantott egyet holt madárszemével aztán lassan felállt. Ungnak dobbant a szíve, Most megfeddi ezeket, pártját fogja a királynak!... De a barát nem szólt, csak sóhajtott, talán imádkozott. A tűzhely kapkodó fényében lehorgasztott fejjel haladt felfele a meredek garádicson s már eltűnt az ajtó barlangjában.

A falépcső recsegésére kinyitotta lepilledt szemét az őszöreg aggastyán:

– Akárhogyan is volt, – rezzent fel, – nagyott vétkezett a király úr, mert ha nem tudott szívében megbocsátani, ám utóbb illett volna megbánnia sok kegyetlenségeit.

A comes epésen megtoldotta:

– Ő pedig hivalkodott, mondván, csak népe javára cselekedett ilyeneket, hogy megtisztuljon az ország a gonosz főemberektől, kik itt, szerinte, nagy bőségben élünk...

Az urak elunhatták, már nem szóltak rá semmit, de a bán csavart egyet a nyakán s nem hagyta ennyiben:

– Talán a nép javára rendelte el a király amaz udvari pompázást is, hogy az ő színe előtt senki leülni ne merészeljen? – Körülnézett, mint aki csóvát vetett a szénába és biztos helyről kémleli, ha vajjon tüzet fogott-e?

Újra felkavarta a sok dölyfös indulatot. A főemberek kiáltozni kezdtek:

– Mi is foglalók törzseiből valók lennénk, akár csak ő maga!

– Ha a szent királyok sarjadékaitól vette is eredetét!

– Ám azokhoz bejárása volt minden jobb ágyból születettnek...

– Oszt a régi királyok megkínálták székkel is úrapáinkat!

A szapora hang dühösen csattogott:

– A király nagyapja, öregebbik Béla király, a fa alatt is tanácsot tartott a mi eleinkkel.

Most már azok is zúgni kezdtek, akik eddig csendben hallgatták az ingerült beszédeket. Közülük mondhatta valaki:

– Még a főpapi embereknek is megtiltja mán a király, hogy a színe előtt leüljenek...

– Nem igaz! – suhintott közbe az udvarispán hangja.

A bán ingetülten oda fordult:

– De ám az igaz, hogy a király eltiltotta, hogy mi a mi székeinket a tanácsba bevítessük. És az is igaz, hogy mikor csak ezért is bevittük, ő kevélységéből, hogy előtte állva maradjunk, mind a főemberek székeit megégettette,

Az ispán szárazon felnevetett:

– Bölcsen tudta mit cselekszik. Álltó helyetekben nem tanácskoztok és nem marakodtok a színe előtt oly igen sokáig. Nem kevélységből, hanemha azért tette, hogy udvarából mihamarabb elhordjátok írhátokat és haza takarodjatok.

A szemek dühösen kigyúltak. A sértett harag forrott az alacsony boltozat alatt. Hogy a földjeit visszavette tőlük a király, azt még nagynehezen csak elviselték. De azt már nem vette be egyiküknek a természete se, hogy a színe előtt le ne ülhessenek, ha a kedvük éppen úgy tartja.

A főemberek veszedelmesen egyetértettek most. Már fenyegető hangok, vad mozdulások rontottak bele a füstbe, mikor egyszerre odakint, valahol a torony tájékán még erősebb kiáltozás támadt. A külső útról sok hang felelgetett az őrtálló barátnak.

– Kik jönnek ily kései órában? – kérdezték az utasok egymástól.

Az udvarból nyugtalan lódobogás hallatszott.

Szövétnekfény vetődött be az ablakon. Az asztaloknál sokan maguk elé fektették a kardjukat. Kinn szakadatlanul, sietősen zörgettek a monostorkapun.

Jó idő eltelt, mire a menedékhely kis ajtaja odafent, szinte a mennyezet alatt kinyílt. A kőboltozás alól a kaputartó fráter mécsese himbálódzott lefele a keskeny garádicson.

A mécses lángja a csallóközi udvarispán felé tartott. A fráter izgatottan mondta:

– Néminemű kikiáltó királyi emberek várakoznak odakint a pitvaron. Mondják követséget hoztak nektek s jó szándékkal jöttek.

Az ispán már vette is a kardját.

Péter bán rándított egyet a vállán, mintha valamit lerázna magáról,

Mika comes nevetni kezdett:

– Nagy bajban lehet a király, hogy egyre-másra csak küldözi a sok futót és kikiáltót,

– Bizony, nagy bajban lehet...

És a főemberek megnyugodva visszaültek a helyükre.

Ung homlokán türelmetlen haraggal kezdett kalapálni egy kis ér: Ezek se hiszik az igaz szót?... Olyanok, mint az otthoniak voltak Kolontón, akkor régen, szent Iván alkonyatán, mikor ő futott, futott és kiáltotta, hogy ég a nádas. Ott is csak nevettek a népek, a pásztorok pedig mondották, hogy szél lesz, azért olyan piros az égalja. Nem hitte senki sem... Mindenütt így lenne ez idehaza? Hát sohasem hisznek azoknak, akik mondják, hogy tűz van? Mindíg azoknak hisznek, akik mondják, hogy csak szél lesz? És most a királynak sem hisznek!... Nyugtalan tekintete megint visszaszökött az ispánhoz, aki ekkorra már felállt az asztal mellől. Az alakja még szállasabbnak és keményebbnek látszott. Gondtelt, fanyar arcában elmélyült szája mellett a két keserű barázda.

– A király baja az ország baja, ha egy vér a kettő, – mondotta rekedtes, száraz hangján, – ti pediglen térjetek vissza az ő hűségére.

Mika úr hosszú, sárga kezével hadonászni kezdett a mécsvilágban:

– Tán csak nem akarja ez az ispán, hogy önmagunk ellen segítsük erőre a királyt? Majd meglátjuk, mire megy egymagában...

Ung két egymás hegyébe tett öklére támasztotta az állát és mereven nézte a félvak ember lassú lépését, ahogy az asztalok között vigyázatost elhaladt. Előtte a fráter ingó mécsese már felfele kapaszkodott a meredek garádicson. Mire az ispán is eltűnt az ajtó barlangjában, Ung olyasmit érzett, mintha magára maradna, mintha egy ismeretlen teher nehezednék a vállára, amit a másiktól vett át, amit eddig egyedül az emelt.

A bán valamit mondott ekkor halkan, óvatosan. Az ispánról mondta-e, vagy a királyról? Hiába erőltette Ung a fülét, nem hallotta tisztán, csak inkább gondolta, hogy mégis inkább a királyról mondta,

Akik közelebb ültek, elszörnyedve, oldalvást néztek,

– De hát...

– Jóllehet!

Mióta az ispán elment, nem mondott többé senki ellent. A bán szinte egymagában vitte a szót:

– Már mikoriban a kúnokat bebocsátotta, akkor sem hallgatott Béla úr a tanácsbeli országnagyokra, Csak maga fejétől befogadta az Isten tiszteletét nem ismerő, kóborló népet a mi szégyenítésünkre.

– De, mondotta volt a tanácsban, – szól közbe az aggastyán, – ezenképpen akarja megnyerni az ő lelküket Jézusnak, hogy ha valamikor is megtörténik a tatárok betörése, a kúnokkal bátrabban és erősebben harcolhasson ellenük.

A bán felszisszent, mintha hátráltatására kopját vetettek volna elébe. A hangja fenyegető lett:

– A kúnok pediglen behurcolták az ő pogány szokásaikat és sok rossz nyavajákat onnanfelől, amerről jöttek...

– A királynak ama kedvelt emberei, – morzsolta Mika úr papja a foga között, mintha a kenyérhulladékok közül az asztaltábláról vette volna fel két újjal a szót, – bizony egyebet is tesznek...

– Egyebet is, – a comes feltámaszkodott a táblára, hogy mindenki meghallja: – titkos egyetértésben vannak ők a tatárral!

Az alacsony oszlopok között, fenyegető zúgás terjedt mindenfelől. Ungra megint visszazuhant az a megfoghatatlan súly, amit az ispán ráhagyott. Előrehajolt, mintha lesben ülne. Észre sem vette, hogy a keze már a kardja keresztjét markolja.

A feszület alatt nagyot sóhajtott az aggastyán:

– Pedig mikor is a kúnok bejöttek a birodalomba, Béla úr, magyarok királya azonképpen ment elébük, mintha egytestvért fogadna.

Látszott a tűzhely felvöröslő fényében, ahogy a bán egészen feléje fordult:

– És adott földet a tőlünk visszavett királyi várföldekből az ő királyuknak, sok főembereiknek és pásztoraiknak, miképpen legelőket és folyóvizeket temérdek barmaiknak!

Mika papja megint úgy tett, mintha szerénykedve csak a morzsák közül venné fel a szót, hogy tovább rágja:

– És kedvezésükre velünk szemben még a törvényben is mindig nekik ad igazat...

Megint a bán hangja hallatszott:

– Ezenképpen erősíti magát általuk ellenünk, Bizony nem a tatároknak miatta hagyja ő meg mind a fegyverkezést!...

Féktelen harag ordítozott ki erre az emberekből és az ugató hang beleüvöltött a forrongó zsivajba:

– Csalárd ember a király!

Valamilyen tiltakozó suta rémület rebbent át az arcokon. A homályban felugrott az ismeretlen, fiatal vitéz:

– Csalárd ember vagy magad! Gonosz beszédhintő, hitvány... – Ung hátra vágta a fejét, a haja visszalobbant a homlokából. Néhány pillanatig arccal az urak felé fordulva, csípőre támasztott ököllel, úgy állt ott mozdulatlanul, mint mindenkitől különálló magányos jelenés.

– Ki merte ezt? ...

Izgatott fejek ágaskodtak bele a tűzfénybe:

– Veszedelmedre fordul még...

– Nagyhatalmas foglaló sarjadéknak ilyent mondani...

Péter bán megvetéssel félvállról odapillantott:

– Hát eme kóborlócska vitéz miféle?

– Olyanféle, mint ti magatok! – kiáltotta Ung lángoló szemmel – és alábbvalónak magamat nálatok, ti comesek és bánok nem ismerem.

– Megtébolyodott ennek az elméje?

Mika úr le akarta rázni magáról a tartóztatókat.

Ung büszkén lépett ki a homályból:

– Engem is az tett szabaddá, aki benneteket!

– Csak egy kicsit később, – gúnyolódott a ferde nyakú bán s hangos hahota támadt ettől az ő asztalánál, – minket az Isten kegyelme tett szabaddá, téged meg a király. Újabb szabad vagy te, mint mi...

– Annál inkább meglátszik még rajtam! Nem kopott le rólam, ami vele járna!

– Vessétek ki!

A bán kiáltotta-e vagy más, nem lehetett tudni a kavarodásban.

– Vessétek ki!

– Hozzám ne nyúljatok! – az ifjú embernek a hangja volt-e, a tekintete, vagy erős kardja, nem mérlegelték akik fegyveresen felé indultak, de valami megfogta őket. Egyik-másik utasembernek hirtelenében kedvérevaló lett a fennhéjjázó legény.

– Oroszlán kölyke!

– Kicsoda? – kérdezte egy süket, – kinek a fia?...

– Kivele! – kiáltotta konokul a bán.

Ung a betöretlen pusztai ló szép, szabad mozdulatával ágaskodott a magasba. Már senki sem jött ellene. A főemberektől különváltak a következő rendből valók. Akik az előbb csak szörnyedve a földre néztek, most egyszerre igazat adtak neki. Ő pedig olyasmit érzett lüktető fejében, mint otthon, mikor a megvadult gulya elkanyarodott, amint eléje állt.

A zsivaj elhalkult mióta az alsóbb rendbeli nemesek közül többen átültek az ismeretlen, fiatal utas lócájára. Már csak a bán és a comes körül fenyegetőztek magukramaradottan az ő embereik, mig a szomszéd asztaloktól nyugtatóan szóltak át az urak:

– Udvari magaviselésben járatlan eme bitangoló vitéz.

– Kegyelmezzetek neki, jámbor atyafiaknak e helyén, – mondotta az aggastyán. – Nem tudta kivel áll szemben... Hirtelen félbenszakadt a beszéd.

Tompa, messze hang érintette meg az utasokat. A mormoló hang a monostor belseje felől hallatszott. Mint feltörő forrás lenyügözőn, hullámozva terjedt túl, valamerre, folyósóról folyósóra.

Hosszan, menetesen rejtélyes éneklés haladt a falak között...

– Az éjnek középső órája ez... imé Isten dícséretére vonulnak a monostori atyafiak, – szólalt meg az ősz aggastyán és elgondolkodón fordult Ung felé. Erősen helytelenítette amit tett, de azért nem vetett kemény szót ellene. Búgó, harangos hangja kiengesztelőn mondotta: – Nagybőjt idején a matutinum zsoltározása közben tedd félre fiam a kardodat és ezentúl nálad korosabb és előkelőbb főembereknek beszédjét tiszteljed meg.

Ung megint érezte, hogy a mély, harangos hang jobban megilleti, mint amit mond és lassan az asztalra fektette a kardját. Csak most eszmélt rá valójában, mi történt. Abban a szempillantásban kezdődött ez, mikor az ispán elment s egy kemény kötelesség reászakadt, ami azelőtt a világon se volt, valamilyen belső kényszer, amitől nem nyughatott. Pedig de hányszor megkeserülte már, hogy ilyen természetű és tettel és beszéddel mindíg oda áll, ahol sokak ellen magányosan van.

Fenn az ajtó alacsony boltívében megjelent ekkor a kámzsás hamuszürke barát. Válla felett odatúlról egyre erősebben áradt a dallam. Zsongásából kiformálódtak a szent szavak:

„Deus, meus ad te de luce vigilo”...

Az aggastyán felegyenesedett a feszületnél, Dobogva mindenki követte. Emelkedő sorban emberi formák kapaszkodtak mögötte a garádicson. A folyósók dohos levegőjében szurkosfáklyák kihült szaga érzett. A templomban hideg és sötét volt az éjtszaka. Csak a két magas oltárgyertya körül párázott világosság és a stallumok könyöklőjén égett néhány olvadó fény. Sárga lobogásuk száraz, fájdalmas szerzetesarcokat emelt ki és ejtett vissza a homályba. A matutinum Te Deum-a kísértetiesen szétmorzsolódott a nehéz boltozat alatt és csendes lépéssel, bundás világiak alakjai mozogtak befele. Árnyékuk a templomi oszlopok titokzatos éjtszakai árnyékaiba veszett.

Ung megállt a küszöbön. Vállát a templomajtó félfájának támasztotta, kezében lassan forgatta süvegét. Kinn hűvös és tiszta volt az éjtszaka. A hold alacsonyan járt a vágmenti erdők felett.

Odabenn éppen a „Laudate Dominum de céalist” énekelték Mire a végére értek már nem látszott a hold. Az égen kiragyogtak a csillagok és Ung nem ment vissza többé a monostori kőházba. Köpönyegét magára vetette. Kinn a szabadban, jó messzire a szolganép szállástüzétől, hanyattfeküdt a füvön. A feje hátrahajlott, a melle szélesre tágult. Milyen magas volt felette a mennyboltozat s milyen alacsony volt az a belső mennyezet. Eszébe ötlöttek a sötét, nedves folyósók, a falak és a tűzfény lassú andalgásában a fekete feszület.

Ő odabenn van, a Vérzőkezű, a Szenvedő, a Töviskoronás és idekint vannak a csillagok, az élet, az öröm, a szabadság.

Miközben a tekintete elbolyongott a végtelen égen s keresni indult a Nagy Táltost, a Szarvasnyomot, magyarok égjáró tündöklő ősi vezetőit, messziről, otthonról, mintha beszélni kezdett volna hozzá egy régi pásztorember, aki a csillagokra megtanította.

Lenn a laposban őrizte a nyájat az öreg Maradék, sohasem is ment el onnan, mégis ismerte valamennyi titkát a magasnak. Tudta a Göncölszekérről, hogyan is volt, mikoriban aranypejvát hordtak rajta át az égen s lehullott a pelyva, hullott a szekérről és csillagos csapása megmaradt mesgyétől-mesgyéig, odafenn mindvégre. Kolontói vén paraszt Maradék!... Tudott ő még egyebet is, mást is, kék égi mezőkben a csodaszarvas csillagnyomáról, Lehel óriás kürtjéről és a pogány Isten tündöklő kardjáról, ami fenn lóg az ég mestergerendáján. De gyerekkorában nem volt szabad ezekről másokkal beszélni.

Asszonyanyja megintette ezért. A Göncölszekér elhullatott aranypejváját mennyország útjának, a régi magyar Isten kardját szent Keresztnek mondta... Kinga is így mondta s ijedezve jelölte magát a kereszt jelével, ha ő a vén Maradék csillagairól beszélt.

Az anyja és Kinga... Ma reggel még azon tűnődött kettőjük közül elsőbben kihez menjen? Most már nem gondolkozott ezen. Mire virrad, veszi útját a csallóközi ispánhoz, onnan a király udvarába és ha kell, hozzá áll, akár páncélos vitéznek.

A monostori malom alatt zúgott a víz. Az egyházból kihallatszott a Laudes Benedictusa. A tornyon dárdájára dőlve, mozdulatlanul állt a csillagok között az őrségtartó barát.

És mintha odafentről lassan hullani kezdett volna az ég aranypejvája, Ung elálmosodón lehunyta a szemét.

3. fejezet
Reggeli ragyogásban

Lassan virradt. A hajnali szürke farkas behúzott karmokkal, puha talpon hátrált az erdők felé. Aztán már csak a fák alatt volt, aztán onnan is tovább osont.

Kék derengések futkostak szét a didergő földeken s a monostorudvaron is előkapkodták a homályból állatok, emberek formáját.

Mikor Ung felserkent, megesküdött volna, hogy el sem aludt. A monostori egyházból most is kihallatszott a barátok zsoltározó éneke és az udvarfákról harmatos kis madárszók feleltek. De ő azért közben valamit mégis álmodhatott, mert, amint ébredtében nyújtóznia kellett, két ökölbe fordult keze kinyílt és a karja valakit ölelt, aki nem is volt ott...

„Exurge Christe, adjuva, nos”... zsongott ki a templomból. Ő csendesen ismételte magában: „Kelj fel Krisztus, segíts meg minket”... Egyszerre feleszmélt. Átaludta volna, mikor Primát harangoztak? Hiszen már a hajnali Horákat végzik a barátok és a malomban sem forognak többé üresen a morzsolókövek.

Hirtelen felült a hideg füvön. A tiszta, nagy hajnal is hideg és csípős volt, de ő mégsem fázott. Egy bundásguba kerekedett föléje az éjtszakában és a lábánál bólogatva, ott kuporgott Pünkösd, fejtől pedig mintha öreg tilalomfa lenne, Vutuk állt őrséget.

Felszökött a fűből és megrázta magát, mint a pusztákban ébredő csikó.

A zsilip felett megmosakodott a patak csendesre fogott vizében s két tenyerével rendre igazította a haját. Szépen oda símult úri feje formájához, csak a halántékánál nem boldogult vele. Kibokrosodott és elugrott valamelyest az arca vonalától.

Aztán válogathatott. Pünkösd lehordta utána ünneplő ruháit, sáfránnyal festett selyem zekéjét, violaszín flandriai posztóköpenyegét s mintha a szolga is azt akarta volna, amit a gazdája, nagy igyekvéssel fűzögette a bőrszallagokat az oldalán a sok karikába. Átbuktatta fején a gyűrűs páncélinget s a legszebbik övet csatolta a derekára. A páncéling mint ömlő ezüst tapadt a testére. A sisakján csörrent a nyakvédő háló, mikor Pünkösd az álla alatt összeszijjazta. Mire elkészültek, felkelt a nap az erdőkből s a zúgó előtt tétovázó vízben, mintha hívták volna, megjelent Ung képe. Pünkösd szeme rajtafeledkezett, Ő maga is, mielőtt indult volna, álltó helyében egy kissé visszafordult és a válla felett lenézett a ragyogó tükörbe.

A szemöldöke kíváncsian felhúzódott. Egy kényeskedő fiatal mosolygás ellenállhatatlanul felvonta az ajkát.

Hadd lássák! ... Tudják meg, kivel van dolguk, akik tegnap kóborlócska vitéznek csúfolták.

Mire elbúcsúzott a hamuszürke hebdomadárius baráttól s az éjtszakai menedékért és a lova patkójáért öt pénzt belecsörrentett az alamizsnás fráter zsákocskájába, már egyéb utasok csatlósai is nyergeltek a füvön. Az urak készülődtek.

Egyszerre többen egyirányba néztek.

A kelő napban megcsillámlott az udvar, mikor Ung lóra szállott. Két cselédszolgája is igen kihúzta magát, amint fiatal gazdájuk mögött a monostori gyepün átügettek.

Fentről az ordas toronyból soká nézett az őrségtartó barát a távolodó lovas vitéz után. Daróc kámzsájában ő is fiatal volt és a szeme mégis olyan szomorú.

Ung feltekintett rá: ez itt marad, mindigre itt marad szegény és őrségen várja a halált. Ő pedig elmegy s övé az élet és a szabadság... Visszaintett, szánalomból intett, mert az a másik is fiatal volt. Aztán megeresztette a lova kantárszárát és belegázolt az érintetlen reggelbe.

A messze hegyek mögül óriási fénylő pallósával ekkor suhintott a nap a Vágba. Csillámló rengések futottak szét a vízről és a kitárt völgy ragyogni kezdett.

Büszke erőt érzett magában. Megmutatja nekik! Csak azért is megmutatja az egész világnak s nem lesz olyan, aki neki ellentálljon. Még azok a tegnapi főemberek is, csak jöjjön el az idő, azok is meghódolják majd, mint egy fejedelmet és leveszik a süvegüket a jeles vitéz előtt. Ő pedig könnyed fejhajtással lepillant rájuk a nyeregből s mondja: „Ékes főemberek, ha tudni akarjátok, én ama kóborlócska vitéz vagyok!”

A lovak sörényét lebegtette a szellő. Új szántások szaga érzett a levegőben. Ung vérében tavaszi mámorok nótáztak. S mintha egy láthatatlan kéz ismét felfele vonta volna szépvágású szája vonalát, az ajka szegletéből valamilyen emlékező mosolygás révedt messze, messzire s befordult az otthoni udvarra. Az anyja szép kék szeme felnéz a rokka iramodó kerekéről, épp idenéz és a mutató ujjával megfenyegeti.

Már megint olyanokat gondol, mint kisfiú korában, mikor vad zendüléseiért bezárták a téli tűzkamrába s ő nem győzte többé öklével az ajtót döngetni. Akkor nyugtatta így magát: lesz ez még másként is, kirugja a vályogfalat és elbujdosik a sutból a tündöklő világba. És csodákat tesz a nagy jeles vitéz. Csillagok hullanak a haragjától, a vértje zörejétől megremeg a levegő, mikor lóháton pompázó fénynyel bevonul a megmentett városba. Szólnak a tülkök, még a szerzetes atyafiak is meghúzzák a harangokat, fehér szüzek virágokat dobnak a lova lába elé és mindenki megsüvegeli. Aztán már a túlsó végen is utat nyit a népség. Jön az anyja az eleven embersövény között, ráborul a lova nyakára. Ő pedig lehajlik hozzá és nagylelkűen megbocsátja, hogy egykor a téli tűzkamrába zárta: „Mert hiszen, asszonyanyám nem tudta, ki vagyok”...

Felnevetett csengő, fiús nevetéssel: és a tartományi bán is látni fogja ezt! Mika comes is... „Tegyétek csak fel a süvegeiteket ti comesek és bánok” – kegyelemben ezt mondja nekik. És... Kinga is ott lesz, mikor majd igaz lesz.

Jókedvében rövid szárat fogott, a sarkantyújával is egyre táncoltatta a lovát.

Szemközt gyalogos emberek jöttek. Megálltak az út mentén.

– Ez oszt szépen üli a lovát! – és utána bámészkodtak, míg ő velehaladó árnyékának kényes táncát nézte a füvön.

Mire a nap ezüstpallosa már hegyével tűzött a Vág vizébe, mintha felüről esett volna a folyóba, nem messze a parttól, egy lankás mögül útszéli csárda jött elő. Udvarán szegény vándorló népség delelt. Odébb magányosan, mint valami ijedt, borzas állat, kivetett emberféle kuporgott a fa alatt. A fél karja hiányzott s rongyaiból ki-ki bújt a csonkja. Mocskos arcán tüzes bélyeg forradásos nyoma látszott. A delelő vándorlók, mint éhes kutyának, odavetették néki a halak lerágott kalászát s a nyálas kenyérhéjat. De még ezt is úgy vetették, hogy mindíg utána kellett másznia egy darabon.

Ilyenkor nagy nevetés támadt.

Benn a csárdában kevesebben voltak. Földbe ledöngölt karókon támaszkodott az asztal táblája. A fal mentén, lenyűtt, öreg fatörzsek voltak a lócák. Középütt, a tető alatt, a földön égett a tűz. Felette görcsös szolgafán kormos bográcsban fortyogott a bőjti halászlé. Érzett a szaga. A rőzse füstje a szelelőn meg az ajtónyíláson át karikázott a szabadba.

A csárdában semptei várnépekből került emberek ittak. A tizedesük ivott elsőnek, végig járt a korsó s megint ő ivott.

Nagyon odanéztek, mikor Ung belépett. Egy ideig tisztességadásból csendben is maradtak. Utóbb öszszébb dugták a fejüket. Arról a megbélyegzettről folyt a szó.

– Ismertem, mikoriban még szabados volt, – dörmögte a tizedes. De a korsó épp akkor kanyarodott hozzá és hirtelen befogta a száját. Nagyot húzott belőle. Tenyerével törölt egyet lucskos állán miközben folytatta:

– Szent Mihály nap után negyednapra lesz kerek esztendeje, hogy néminemű sellyei főembernek elszabadult a lova, osztán agyonrúgta eme bilyogosnak a fattyát. Egyetlen kiscselédje vót az istenadta, oszt azonképpen mondják, akkoron vetemedett el emez s nagy vakmerésében lebunkózta a lovat, miértis a törvényben úgy ítéltek, merthogy főembernek vót kedvelt hadi ménje ama ló, mintha magára a főemberre emelt volna kezet.

– Most aztán nézheti a keze helyét, – mondotta félhangon valamelyik.

– Meg a bilyogot is hiába sikálja a képin, – szólt közbe a csárdásember, mialatt a bográcsot a szolgafáról az asztal gödrösébe tette.

A bográcsból szétgőzölt a halleves savanyú szaga. Az emberek kenyérhéjjal merítettek belőle és káromkodva nyalták piszkos kezükről a lecsurgó forró levet.

Ung még mindig az ajtónyílás irányába nézett. Maga sem tudta miért, a tegnapi urakra kellett gondolnia. Odakinn a bélyegzett ember éppen egy lerágott halkalász felé mászott a földön, amit röhögve odavetettek neki... Ennek itt a kezét vették, mert főember lovára emelte, amazok pedig... ők szabadon mernek háborogni még a király ellen is és nincsen bántódásuk... Eltöprengett egy szempillantásig... Mikoriban kiskirály volt odahaza a kolontói határban, eszébe se jutott volna, hogy egyiknek így van, a másiknak meg úgy. Pedig ott sem volt másképpen. Még sem gondolt rá soha. Csak most tűnik ez fel neki, mióta akadt, aki fennebbvalónak tartotta magát nálánál.

Az asztal végében két ember valami felett nagyon alkudozott.

– De mikor agyonverte édes bátyámat, – dörmögte az egyik.

– Hát aztán?

– Hiszen megmondottam mán neki is, nem akarom én emez ügyemet törvény elé vinni, de adjon két tinót, fizesse meg ezenképpen a bánatot, hogy megvigasztalódjam.

A többiek egyébről beszéltek maguk között.

– A kúnok régen zaklatták a helyet, – mondotta egy hórihorgas.

– Számosan oda is vesztek.

– Hát számosan...

Jóideig hallgattak, mire megint mondotta a hórihorgas:

– De elégséges vérontást vittek véghez közöttünk is!

Az emberek az ujjukon számlálták:

– Közrendű szabad emberek is elhullottak négyen.

– Többen vótak, heten is lehettek ama komárombeli főemberrel, kiről nem tudta senki miképpen is keveredett bele.

Ung jobban figyelt. Ismerős név ütötte meg a fülét. A tizedes mondta. Egyszerűen mondta. Ő pedig előre hajlott. Két keze az asztal peremét markolta:

– Miféle Ders úrról beszéltek ti itt?

Az emberek gyanakodva pillantottak rá. A tizedesük átkönyökölt a gyalulatlan tábla fölött és úgy nézte:

– Tán közelvalód volt amaz Obor fia, Ders úr, a komárombeliek udvarbírája?

– Ellenségem volt, – Ung hangja elrekedt, mikor kimondta. – Elvitte a tornán a bért. Meggyőzött egy nagy viadalban...

– Nem ellenségetek mán többé, – szólt a tizedes egykedvűen, – merthogy leölték a kúnok karddal, a két szememmel láttam.

A csárdásember lánya bort hozott egy birkabőrtömlőben. Töltött s a kis agyagkorsó megint szájról-szájra járt. Az emberek csípkedni kezdték a lányt, lerágott halfejekkel dobálóztak, trágárul nevettek is közben.

– Hát elvégezte más, – mormogta Ung. Mereven nézte az asztalt és hasonlót érzett, mint tegnap, mikor az ispánt kiszólították s ő magára maradt. Derset is kiszólították, nem jön többé soha vissza... De egyszeribe félben maradt ez a gondolata. Valami történni kezdett a baloldalán a vasinge alatt. Olyasmi történt, mintha a szíve szűknyakú kis korsó lenne és nagy tömlőből csak döntenék bele a vért. A vér túlfolyik, nem tér a korsóba, égőn beleömlik még az arcába is.

A szeme lángot fogott ettől és már csak azt tudta, hogy Kinga szabad. Szabad!... Ő pedig nem is akar a csallóközi ispánhoz menni, se a királyhoz, se a kolontói udvarba,

Kitaszította az asztalt a földből, amint felszökött.

Szemközt most is jöttek emberek az úton. Megrakott ökrösszekerek mögött izmaeliták és zsidó kalmárok húzódtak csapatosan észak felé, olyan sietősen, mintha menekülnének. A földekről parasztok néztek utánuk. Egy pásztorember botjára dűlve mozdulatlanul állt a rétben elheverő nyáj felett. Amazok már messze mentek és ők ott maradtak.

A napsütés letűnt Ungról. Nem ragyogott a fegyverein, nem csillogott a szemében, az arca elsötétült, amint felnézett az égre. Odafenn, mint valami gonosz nagy csóka, magányos sötét felhő szállt el a nap előtt.

Ha Kinga már elfeledte volna őt?

Nem lehet az!... Akaratosan rázta a fejét, az arca körül csörrent a sisak hálója, de azért ez az új kín egy darabig mégis csak vele poroszkált. Olyasmik kezdték gyötörni, amikre sohasem is gondolt. Hiszen a Ders öccse él, a Kinga kisebbik ura! Ha előállna, s követelné?... Őt illeti törvény szerint elsőbben is holt bátyjaurának párja... Nyugtalanul felkalapált ettől a szíve. Eddig mindent olyan egyszerűnek látott. De azért ez sem tartott sokáig, hirtelen megint csak egyszerűre fordította magában a bonyodalmakat: „Ököllel verem szét a fejét, aki közénk merészkedik!” Készen volt a terve. Toronyirányt Komáromnak veszi útját. Megy Jákóhoz, régi cimborájához. Majd elrejti az őt most is, mint mikor Bálint mestertől odaszökött a pesti révből. Megy Kingáért, kíséret nélkül, minden tiloson át. Elviszi magának, mégha a sátán őrizné is.

Tépni kezdte a fékszárakat, a sarkantyúja nekivadította a lovát. Amint az állat kínjában felszökött, hátravágódott az Ung feje. Jó ideig nem változtatott ezen, csak vágtatott vakon, kinyílt szájjal, vágtatott, mint a vágy... s mintha messze hívásra felelne, lélekzetvesztetten mondta valakinek a messzibe – Jövök... jövök!

Mellette fák, bokrok, nyájak sodródtak visszafelé... szétfoszló, távol kolompolás.

Az út süppedékes lett. A ló magától csendesedett. Most már egyre erősebben érzett a víz hűvöse is. Ballagó csobbanással kísérte az utat. A fák alatt patakok futkostak. Szárcsák szárnya csakpodta a vizet. Túlnan a füzek, mint öreg halászok, derékig álltak a lassú árban. Fenn a magasban magányos kócsagok szálltak át az égen.

Ung megint belemosolygott a gondolataiba.

Zizegő nádasok tünedeztek elő. Mint elhányt vértek, tócsák, locsogók villogtak a napban. Amint haladt, egyre több lett belőlük. A Vág vize szétdobálta magát idelenn a sík földön, ezüstdarabjai nagy tükrökbe ragyogtak össze a völgyi nádasok között.

Ung megállt egy keresztútnál, öreg nyárfák alatt, hogy bevárja fegyveres szolgáit. De amint ott állt és várt, a tekintete már nem az utat figyelte. Lenyügözötten arra felé fordult, ahol Komáromnál a királyi várhely fatornyai tövén, mint nagy kígyófészekben tekeredtek össze az ezüst vizek.

A csallóközi hattyú birodalma...

Miközben nézte a füzesekből olyas neszelés hallatszott, mint mikor otthon asszonyanyja fonóházában surrog a rokkák kereke. De most maga a táj mondja hozzá a régi mesét...

Két karjában tartja itt a földet a Duna. Kezdetben gyémántlombos, csengő aranyerdők alatt lovagoltak át rajta az első magyar lovasok. Közülük az egyik foglaló vitéz tündérlányt hozott magával feleségnek. Déli verőfényből bájoló tündérbábot emelt a pusztákban a lovára s nyeregben úgy hozta erre a vidékre. De a Délibáb-lány a Csallók közén, aranyerdők sűrűjében nem élhetett kedvére. Indulni készült hát haza a rónákra. Ám az idevaló vizek sehogysem engedték. Elfogták mikor felettük szökni akart volna, lehúzták magukhoz a mélybe s azóta csallóközi hattyú lett belőle...

Ung sóvárgó vággyal ágaskodott fel a kengyelvason és az alkonyodó napban kigyulladt ekkor a folyók találkozása.

A lovak dobogásának közeledtére lassú mozdulattal szembe fordult két szolgájával, Külön-külön mindegyikükre nézett egy darabig:

– Hű cselédeim voltatok, – egyszerre elhallgatott és lepillantott a lova marjára. Mikor ismét felvetette az arcát, a két ember összerezzent.

– Én most elbocsájtalak benneteket, – folytatta kisvártatva és olyan szokatlan volt ekkor a tekintete, – ti pediglen mentek napkeletnek, Kálmán király útján mindig a Duna folyása mentén, és meg nem álltok, míg egy Vácnak mondott helyre nem értek. Ott várakoztok két napot és két éjtszakát. Ha azonközben nem látnátok jönni, megintelen mentek a pesti révnek, által a Homokon a Tiszának és meg nem álltok Kolontóig. Megértettetek ?

Vutuk elképedve meredt rá. Pünkösd sebesen sokszor nyelt egymásután és ez hallatszott a csendben. Jó idő telt el, mire szólni tudtak.

– Drágalátos kisebbik gazdánk, – fogta könyörgésre a vén fegyverhordozó – irgalmazzatok öreg fejemnek...

– Mit szól majd asszonyanyád?... Ó, hogyan kerüljünk nélküled úratyádnak elébe? – szepegte Pünkösd verejtékesen, – legottan karóba húzatja fiatal bőrömet. Hiszen a halálba küldesz bennünket, uram...

Ung néhány ezüstpénzt fordított Vutuk tenyerébe. Közben megszorította az ember kérges öreg kezét és mintha neki is fájna, megint rájuk nézett. Valamit mondani is akart, mert a szája egy keveset mozdult. De azért mégis inkább oldalt fordította a lova fejét.

A két cselédszolga földbegyökerezve bámult utána. Már nem mertek szólni és követni se merte egyikük sem.

A ló patája alatt tavalyi holt nád töredezett távolodón, aztán ez is elmúlt a füzesek között.

4. fejezet
A vágyak városa

Egy parti révész vetette át a lovast lovával a Vágon. A révdereglye ingott és Ung egész idő alatt hizelegve békéltette a riadozó állatot. Beszélt hozzá, simogatta, veregette a nyakát s közben, ahogy ráhajolt, meglátta tükröződő képét a folyóban. De a tükrözés most nem volt olyan tiszta és nyugodt, mint virradatkor a monostori malom felett. A víz mozgása minduntalan széttördelte a képet s amint csillanó páncélos darabjait össze-össze dobta a habok között, a darabok nem illettek együvé.

Milyen babonás játékot játszik a víz és az elmaradó partról milyen nagyon kiáltoznak utánuk az emberek...

Az evező egyre nehezebben birkózott a folyó növekvő sodrával. A dereglye hintázva sulykolta maga előtt a felcsattogó vizet. A révész izzadt és zihált, Erőlködésében a rév irányába düllesztette a szemét.

Térdnél elvágott piszkos barátcsuha volt rajta, szemétről szedett mállott rongy, amit durván hasított szijj fogott a derekához. Az arca és a haja sötét volt, mint a ruhája, Alsó ajkára kitámaszkodó nagy felsőfogai akkor is látszottak, mikor hallgatott.

A víz sodra megint elkapta a dereglyét. A tükröződő kép egészen összetört. Fent borús felhők gyülekeztek az égen.

– Tán csak nem a révhelyre vagy menendő, uram?

Ung rárivallt:

– Magad dolgával törődj – és különös zavarodással elnézett a sötétedő nyugtalan folyó felett.

A fekete révész ettől kezdve némán evezett. A komáromi várhely falai közül, háromakkora magasan, öreg fatornyok keltek fel. A vízikapu egyre közelebb siklott a vízen. Már a révhely halászkunyhói is kijöttek a kavicsos partra.

Mire Ung a révhely alatt megállította a lovát, olyan mély volt az alkonyat, hogy a homályban talán még az anyja se ismerhetett volna rá. A városfalnál fegyveres őrség ácsorgott. A kapu tetején befelé fordultan nagy felfuvódott jövevénymadarak ültek.

Az őrség eleinte nem vetett ügyet a közelgő lovasra. Egyirányba figyeltek mindannyian. Egy naszádos felemelt csáklyával a holt Dunaág felé mutatott.

Amoda túl, karókkal és villákkal fegyverezett sötét kis alakok álltak fel a vízmentén, mintha a partot őriznék.

De Ungnak nem volt ideje, hogy jobban odanézzen. Ekkor vették észre a strázsák. A kapu alól egy dárdás legény lompos lépéssel lassan közeledett. Mikor meglátta, hogy rangos fegyveres vitézzel van dolga, kis távolságra tőle megállt:

– Hát nem tudod, uram?...

Ung végigmérte:

– Hogyan bátorkodol engem tartóztatni! – közben merészen öklöt mutatott, hogy megfélemlítse az embert és utat nyisson magának. „Vajjon mit akarnak ezek, és az a fekete révész is?” ... Nem tépelődhetett. A dárdás olyan képet vágott, mintha rossz gyanút fogott volna ellene.

Hirtelen gőgös nyugalommal nézett le rá:

– Tán vak vagy, hogy meg nem látod rajtam?... Én oda mehetek, ahová a kedvem tartja!

Még egy fegyveres strázsa vált ki ekkor a többi közül. A naszádos is odajött. Ő is beleszólt a beszédbe:

– Ám ha szabad költözködési jogod van, úr vitéz, bizony jobb helyre mehetnél...

Ung rájuk se hederített. Kezében égett a kantárszár. A halántékában lüktetett a vér. Még a sarkantyuja se nyughatott. Szöges csipésétől oldalvást szökkent a ló. A gazdája halkan felnevetett,

Már belül volt a kapun.

Az őrök káromkodtak is, röhögtek is:

– Ördög vitéze! Ő lássa, hogyan kerül ki...

A növekvő sötétben Ung a királyi halászok rendetlen kunyhói közé tévedt. Egy darabig a hátsó ólakból folydogáló rothadt trágyalében gázolt a lova, aztán találomra egy szűk sikátorba tért be. A sikátor Zeg-zugos fekete faházak alatt kapaszkodotta folyó felől. A latinusoknak az utcája volt ez, akiket még az első királyok bocsátottak az országba és később Esztergomból szivárogtak be ide. Idegen népségek beszédeit hallotta itt, mikoriban egyetlenegyszer erre járt.

Egyre lassabb lett a haladása. A ló lába óvatosan kerülgette a nagy járóköveket. A kövek libasorban, mint kisebb fajta sziklák ütköztek ki a szennyes fekete sárból, a sikátor közepén. A felső végről kongó visszhanggal kemény koccanások közeledtek. Magányosan, valamilyen kései ember jött ekkor lefelé. Az ember nagyokat ugrott egyik kőről a másikra és minden ugrása előtt halkan fohászkodott.

Riadtan összetorpant, mikor a ló sötét tömegét meglátta.

Ungnak sem volt kedvére a találkozás. Inkább kitért volna előle. Oldalvást a lova nyakához nyomta a szárat. Az állat lába a házak tövén szétmálló puha szennybe lépett. A lovas térde a falat súrolta.

Aztán egy darabig mozdulatlanul álltak, ő meg az a másik.

A szemközti ház arasznyi ablakából valami undokságot dobtak le eléje. Az undokság csattant és nehéz szagot vetett fel magából.

A sikátor torkolatánál felbukkant és elenyészett egy lovas homályos körvonala.

Most már a másik ember se várt tovább. Koccanva megint ugrott. Ung odébb nógatta a lovát.

A sötétség egyre sűrűsödött, A csend nyugtalanító lett és eleven lélek nem látszott sehol. A sikátor kanyarodóinál most nem égtek utcatüzek. A házak kis szelelőnyílásain még elvétve sem szivárgott ki mécsvilág. Csak jóval később, a piactér irányából billent át valamilyen fáklyafény a bűzhödt nyúlós sáron.

A hintázó füstös fényben kámzsás barát körvonala mozgott előre. Fegyveres ember kísérte és a templom rányából jött. Álla alatt bőrtarisznya lógott a mellén, hegyes csuklyáját mélyen az arcába húzta és ijesztően lendült egyik járókőről a másikra.

Ung visszarántotta lovát a sötétbe.

Ezt a barátot haldoklóhoz hívják...

Ismeretlen borzadás szaladt át rajta. Kivánni kezdte, hogy ne lássa már. De ekkor valahonnan messziről, mintha rávigyorgott volna egy elaszott arc. „Mit akarsz?” A torka kiszáradt. Ó, hogy lemaradt a lova bal patkója és rossz jelek vannak ... Honnan kerül most az a tegnapi koldusasszony elő? Azt sem tudta, hogy még emlékezik rá. Miért jut az eszébe?

Nem... semmi... Kinga nem is arrafele lakik. A barát egészen más irányba megy.

Fellélegzett. A hintázó füstös világ szétfoszlott előtte, mint a párás lehellet. Már csak a lova patkója csattant egyet-egyet a kiálló járóköveken. De ezek az elvétett csattanások még nagyobbá tették a csendet és ő kínlódva fordította mindíg másfelé a fejét. A házakból hideg börtönszagok csapták meg. A sikátor légvonatos átjárói is sajátságos émelyítő szagokat fújtak az arcába.

Önkénytelenül összehúzta magán a köpönyeget.

Nyár volt, mikor egyszer, egyetlenegyszer erre járt. A Boldogasszony csipkevirágai nyíltak a falak felett és a királyi naszádosok énekeltek a holdfényes vizeken. Az úszó naszádok feldaloltak a vártornyok alatt, a tornyokból felelt a nóták visszhangja.

És neki is feleltek Kinga asszony kis kertjéből. Pedig egészen halkan mondta a nevét: „Kinga”, egészen halkan... és áthajított egy csipkerózsát a magas falon.

De most nem lesz többé fal közöttük. Mintha napmeleg sütött volna le a szívébe, megint tudta, hogy hozzá megy. Sietni akar, talán várja is már, talán hívja.

Hallgatózva emelte fel a fejét.

Valamelyik világtalan házból fulladt jajgatás verződött ki.

Mi történik itt? Az erek rendetlenül doboltak a nyakában. Úgy tetszett neki, erre-arra a vaksötét zeg-zugokban, kétoldalt mindenütt áll valaki és mozdulatlanul várakozik reá. Vissza-visszarántotta a fékszárat, ismét megeresztette. Vagy odaér, vagy meghal! És a lova tompa döngéssel botlott keresztül egy láthatatlan hídon.

Mikor fenn északon átjött a szörnyű Kárpáthegyeken, egyszer se érzett ilyent, mint most. Végighúzta a kezét az arcán. Verejtékes volt a halántéka a hűvös éjtszakában.

És Kinga mindíg itt élt, míg ő messze odajárt – hogy elfelejtse!... Elviszi innen, elviszi, még ma éjjel!

Rekedten suttogott magában s az öklét rázta: „A pokol kutyáját!”... megint újra kezdődik a rémletes elváltozás és ami eddig a sötét zeg-zugokban állt és várt, mindenfelől közeledik.

Egyszerre a megholt Ders jutott az eszébe. Csontos rezes arca, rettenetes nagy fekete szemöldöke alól kifenyegető lassú pillantása...

A két keze elzsibbadt. Olyan tisztán látta őt, mintha csak a lova előtt állna. Nagyot kiáltott:

– Eredj az utamból! – A saját hangja hallatára visszatért a nyugalma. A feje is kitisztult. Hát csakis Ders teheti ezt a sok rossz elváltozást az ő városában. Csakis ő zavarog itt a gonosz lelkekkel, akik vele kisértenek és valóságban minden másként van itt, semmi sincs úgy, mint ahogy most mutatkozik... Ettől a belátásától váratlanul el is mult az egész. Lemaradt róla a varázskodás. Az összekapaszkodó néma fekete faházak is visszafele kúsztak és ő, mintha megrántották volna, kiszabadult a sikátor torkából.

Már a komárombeli nemesek telkei között bukdácsolt a lova. Itt biztonságos és tiszta volt az éjtszaka. Büszke magányosan álltak a házak, mint akár főemberek sátrai a mezőben és egyiknek sem volt köze a másikhoz.

Ung tekintete lassan igazodott el a sötétben. Eleinte csak Jákó portája ötlött ki, utóbb ráismert a füves kis térségre, az öreg cserfára is. Ott lehetett valahol az a fal, amelyiken egy csipkerózsa átrepült...

Valami megrázta az egész testét. Most tudta meg, hogy eddigi életében minden útja csak azért volt, hogy ide elérjen. És még akkor is a láthatatlan fal irányába erőltette a szemét, mikor Jákó portáján zörgetni készült a keze.

De az alvó ház alacsony ajtaja lassan önmagától nyílni kezdett ekkor. Egy tenyérnyit tárult, így maradt, nyikorogva megint tárult. A nyomott szemöldökfa alatt süvegesen, tarisznyásan, ködmönös ember állt. Az ember visszahőkölt rémületében.

Ung megismerte búbos feje formáját. Jákó udvaros szolgája volt.

– Te vagy az, Csülök?

– Szent Jézusom, miféle rossz lélek zavarog ily kései éjtszakában?

– Hát nem ismersz? Jákó úr régi cimborája vagyok!

– Jaj nekem, ne tartóztassál, rossz Lélek, a gazdám elment, utána volnék indulóban, – és a szolga hangja szinte hörgött valamilyen ki nem mondott kétségbecséstől.

– Elment? ... Tudom, hogy elment, – Ung sebtében mondta ezt, hogy észretérítse a riadt cselédet. De magában nem tudta mire vélni, hová lett Jákó? Gazdátlan házhoz jött? És ez az ember fél valamitől.

Fázni kezdett. Az összefogózó fekete házak megint közelebb kúsztak a háta mögött. Mi ez?... Tudni akarta volna, mégsem kérdezett semmit. Aki kérdez, az már nem parancsol. Aztán meg az ő rangjabeli nem is kérdezhet ilyen nemtelen embertől.

Keményen rákiáltott:

– Mondom neked a gazdádnak felőle, tüstént bebocsáss!

Éppen ez kellett Csülöknek. Ettől a hangtól egyszeribe eszébe jutott, hogy teljességgel így rivallt rá az a vitéz úr is, akit egyszer már magánál rejtegetett a gazdája:

– Jut is mán eszembe, a biza, hiszen akkor vótatok itt, uram, mikoriban a pejkancát megpökdöste a billegi boszorkány.

Mintha megnyugodott volna ettől az eligazodástól, félrehúzódott a küszöbről és beengedte a házba a jövevényt.

5. fejezet
Kinga

Ung ráhajlott a mécsesre és eloltotta a lángját. Odakinn a vasvillán vagy négyszer is súrlódott már a jászol felé a széna uszálya és a kútostor is lenyöszörgött egynéhányszor a visszhangos mélybe. A veder nekikondult a kávának. Kilocscsanó vize hosszan csurranva hullott vissza a kútba.

Milyen régen volt, hogy Csülök eleséget tett az asztalra és ágyat vetett Jákó gazdátlan kamrájában. Az is régen volt, mikor a cselédember Regét megitatta és nehézkesen, lustán átjött az udvaron. Minden olyan elviselhetetlen lassan történt. Még az ajtóretesz nyelve is megbicsaklott, mielőtt becsattant volna. Ung keze hol kinyílt, hol ökölbe szorult, mintha össze akarta volna morzsolni az időt... És Csülök lépései még mindig nem szűntek meg a házban. Topogtak, tétováztak, megint mentek. Végre is úgy multak el, hogy attól kellett tartani, minden pillanatban újra kezdődhetnek.

De a csend folytatódott. Most már csak a fékláncok húzódásai csörrentek a jászolkarikákban. Csak az állatok fel-felbődülése hallatszott be olykor. Aztán lassankint ez is hozzátartozott az éjtszakához. Ung halkan beletárta az udvarba a pitvar ajtaját. A szénaszagú hideg levegőben valami jó és üde ért az arcához. Talán a behordott régi nyár.

Egy pillanatra megállt és hallgatódzott. Ez a pillanat elég volt, hogy mindent elfelejtsen, amin eddig gondolkozott. A rossz jövendölés, az éjtszakai barát, a kísérteties sikátor, a légvonatos zeg-zugok, a sár és a jajgató ház, – minden elmult.

Ereiben ragyogó, forró vér lüktetett és átteremtette számára a világot. Elindult a csillagtalan borús éjtszakában, mintha sugárzó, végtelen nap felé indulna. Fedetlen fejjel, mezítelen kardjával a kezében úgy haladt át a világtalan udvaron, az alomban elfeküdt lovak és alvó barmok között, mintha győztes torna után bíborsátorhoz menne a királyi bérért.

Egyetlen szökéssel átvetette magát a falon. Szaladni akart a vaksötétben, mégis botladozva közeledett a megholt Ders néma udvarához. Mire odaért, a szeme valamennyire megszokta a sötétet. Árkokat kezdett látni és a falat is látta. Nagy szedett kövekből fogódzott össze az udvar körül.

Csak egyszer járt erre életében, most mégis megfoghatatlanul tudta a járást, mintha álomban és álmatlan éjtszakákon valóságosan sokszor itt bolyongott volna.

Az a nagy szürke kő az árokparton, az is ismeri Kingát, ez az öreg cserfa is és a rácsrostély is odafenn az útranéző egyetlen ablakon. Bizonyosan a rácsrostély ismeri legjobban kis arca hűvösét, a lélekzete melegét és nagy szomorú tekintetét, amely mindig hiába várt.

De most már nem vár hiába ...

Ung csodálatosan mosolygott a sötétben és ez a mosolygás azután is, egész idő alatt az arcán maradt, Lihegve kapaszkodott felfelé a falon. Gyíklyukak voltak a lépcsői. Ágak és tövisek karmolták az állát. Egy kúszó gyökérben erősen megkapaszkodott. Felemelte magát a kövek pereméig. Egész testében kinyúlva ereszkedett le a tulsó oldalon.

Pillanatig habozva kémlelt körül. Az udvarfalon innen még egy fal bujkált a sötétben. Ő ezen a gyűrűn belül állt, fehér dunai kavicsokkal kirakott utacskák között, mintha csak klastromos barátok szűk, szomorú kertjébe jutott volna. Ez hát a Kinga kertje? Ide zárták, itt tartották? Egyszerre idegen és ellenséges lett a hely. A harag fuldokolva hörrent a torkában. Innen szólították, hogyha kellett!... A marka súlyától mélyen befúródott a kardja hegye a földbe. Aztán még a lélekzete is elakadt. A sötét házból világosság szűrődött ki a fűre, kerek kis ablakfény és odébb egy sárga sávban gyönge füst andalgott. Már a szaga is érzett. Nyirkos fenyőágakat égettek a tűzhelyen. Hát ezért volt nyitva az az ajtó ily szokatlan éjtszakai órában ?

Oldalt hajlott egy keveset.

Odabent mécsvilág szunyókált az asztalon. A fénye időnként sápadtan belepislantott egy boltozott kis falüregbe. Ilyenkor az üregben fából kifaragott feszület mutatkozott meg. Egy rokka ágaskodó guzsalyának az árnyéka felnyúlt a mennyezetig.

Ung nesztelenül előre lépett. És ekkor meglátta Kingát.

Alacsony zsámolyon ült, tétlenül, magányosan. Kissé hátradűlve ült és felhúzott térde körül hurokba kulcsoltan két gyűrűs keze tartotta egyensúlyban a testét.

Világos szeme a sötét pillák alól a lángba nezett. A szemében egész idő alatt égyszer sem mozdult a tükröződő fény. És milyen törékeny és tiszta volt földre omló, hosszú fehér csalánszőttes köntösében, Ung mégis számonkérőn pillantott végig a testén. Nem... legalább azt nem! Azok a keskeny, lányos csípők várandósan nem nehezülhettek el még soha. Ebben a körülfalazott rácsos fogságban sohasem hordozhatott ő kényszerített ölelésben fogant új életeket a Ders nemzetségének. Ma is olyan érintetlennek látszik, mintha még nem nyúlt volna hozzá vad kézzel senki sem. Alig változott, mióta a lakodalma kora reggelén a kolontói erdőn utolszor megcsókolta őt. Csak előrevetett két hullámos fonata tűnt el azóta kis keble fölül. Csak a haja növésének kéksötét sarkantyúja nem látszott többé a homlokában. Nemes főasszonyok fehér gyolcskendője fedte a haját. A gyolcs átfutott a homlokán is és kétoldalt az arca gyöngéd vonalát követve, fehér rabságban tartotta egykor szabad és akaratos állát. Vajjon hányszor ült így, térde körül kulcsolt kézzel, magányosan, boldogtalanul?

Vajjon hányszor... míg ő széles e világon férfimódra más asszonyok karjában keresett feledést.

Már szinte ájtatos alázattal nézte őt a sötétből. A mellében nagy, néma zokogás kezdett el vergődn s a lobogó, mohó vágy megtorpant benne a szépség és a szenvedés előtt.

Kinga vonásain rejtélyes nyugtalanság terjedt ezelatt. Valamilyen futó zavartól halványan az arcába szállt a vér. A fejét az ajtó felé fordította és lassan felpillantott. Egyenesen reá nézett, A tekintetük találkozott.

– Ung...

Ugy hangzott ez, mint a sóhajtás. Csodálkozás nélkül hangzott, mintha álomban szólított volna álomjelenést.

– Ung... – Kinga szép révedező hattyúmozdulatában még mindíg emelve tartotta a fejét. A szeme valószínűtlenül nagyra nyílt. Már felszökött a helyéről és két kezével a halántékához kapott:

– Te vagy, te...

Ung magához rántotta

– Eljöttem érted!

Fiatal élete minden kínjával és vágyával szorította a szívére. Kinga feje belehanyatlott a karja hajlásába és mialatt fölé hajolt, ő lehúnyta a szemét.

Nagy és ünnepélyes lett a csend. Egy eliramló pillanatra a boldogság és fájdalom mélységei felett csak ők ketten voltak az egész világon.

– Szeretsz még?

– Szeretsz?

Egyikük sem felelt és mégis mindent tudtak egymásról.

A tűzhelyen már összeomlott a zsarátnok, mikor Kinga feleszmélt. Mintha megsebezte volna valami emlékezés, felágaskodott Ung karja között. Az őreitől irtózó szegény rab rémületével nyitotta rá a szemét. Két tenyerét a vállának feszítette. Kétségbeesetten tolta és fogózott is. A szájuk elvált, de mégis olyan közel maradt, hogy a szavak nem hangzottak, csak mozdultak az ajkuk között.

– Ó, Ung, ha Ders itt lelne, téged megölne és . . engem nem ölne meg! – Egész testében reszketett.

– Ne félj, Kinga.

– Féltelek, én édes szívem! Hogyan is bátorkodtál hozzám jönni? Avagy tudtad volna, hogy az én uram nincsen idehaza?

– Tudtam, – suttogta Ung – és tudom, hogy sohasem is tér meg többé ide.

Kinga arca lángpiros lett, azután egészen elfehéredett, mintha a szívében megbénult volna a vér.

– Nem, nem igaz!...

Ung nyiltan állta a tekintetét, miközben felelt:

– De ezenképpen igaz, azok mondották, akik látták. A te urad meghalt és te szabad vagy. Eljöttem érted.

– Ung, te... te tettél ellene? – tördelte Kinga fojtottan. – Áldott Jézusom, csak azt ne – és kutatón, féltőn, esdeklőn hajolt felé.

– Nincs az ő vére az én kezemen. – Ung szeme elsötétült. – A kúnok ölték le karddal, általuk teljesítette be Isten az ő igazságát...

– Nem, ne mondd és menekülj innen. Keményen meghagyta, soha el ne higyjem a halála hírét. Csak ha a lovát látom megtérni, a gazdátlan lovát. És még akkor se higyjem, merthogy ő visszatér, mondotta, megtér még sírjából is, hogy tőled elválasszon. Menekülj, hiszen őriztet. Érted-e, a szörnyű Beke, az ő embere őriz. Fogoly vagyok, éjjel is rám les, lopakodik a ház körül, benéz az ajtón és az ablakomon, mint a porkoláb. Isten szentséges nevére, eredj... én nem mehetek el innen.

Ung haraggal dobbantott. Összefont karja alatt érezte a szíve verését:

– Elviszlek, ha mondom!

– Hallod, a kakas másodszor kiált, – Kinga egészen alázatos lett, – fuss innen, szerelmes lelkem, fuss, amíg lehet. Talán még kijutsz a kapun, talán a villások között is...

Ung rettenve nézett rá. Emlékezetében egyszerre felsötétlettek az apró fekete alakok lenn a holt Dunaágnál.

– Miről beszélsz?

– Hát nem tudod? – a szavak szinte haldokoltak a Kinga ajkán. – Hát nem tudod, hogy a fekete dög ragadoz minálunk?...

Ung az állához kapta a kezét és dermedten nézett rá. Az arca fakó volt. A szája meghúzódott. Most fogta fel, amit jöttében látott.

– Elmegyünk innen, Kinga, – de a hangja nem az ő hangja volt, makacsul mégis mondotta, szinte a saját felkerekedő iszonyata ellen is csatázott – elviszlek, még ha...

Már nem folytatta. Mintha elvágták volna, abbamaradt a szó az ajkán. Kínzottan ő is a kert irányába fordította a fejét. Eleinte nem tudta, miért tette ezt, csak később, Kinga elváltozott arcán látta meg, hogy valami történik odakinn.

A külső csendben egy ajtó nyílhatott.

Kinga az asztalba fogódzott, az árnyéka mégis megmegingott a falon:

– Elvesztünk...

Ung ekkor már kétmarokra fogta kardját és arccal a sötétnek elállta a küszöböt.

Egy pillanatig mintha hallatszott volna a kettőjük szíve verése,

Aztán tétovázó nehéz lépések közeledtek a külső éjtszakából. A kavicsokkal kirakott kis kertúton nagy, formátlan test kezdett bontakozni.

– Ki bátorkodott ide? – kiáltotta az, aki jött. Leszegte iromba fejét és egy darabig hallgatózva, alulról nézett a világos ajtónyílásra. Ekkor vehette ott észre az ismeretlen fegyveres körvonalat.

Sűrű hanggal öklendett felé

– Mit keresel itt Ders úr udvarán?

– Az ő udvara már a pokol tüzében van, – ordította Ung és egész gyűlölete feltajtékzott benne, – te pedig hordd el magad, mert tüstént utána küldelek!

Az ember fejszét rántott elő a ködmöne ujjából, Kétmarokra fogott kard zuhant a karjára.

Üvöltő, nehéz teste neki tántorodott ettől a falnak. Ung utána hajította felkapott fejszéjét. De a vas éle csak a köveknek csengett.

– Hé, állj elő! – hiába kiáltotta már. Saját hangját dobták vissza a szemközti falak.

A cselédházakból ijedt emberek szaladtak ki. Az ólakban felriadt állatok bőgtek. Az asszonyházban mezítelen lábak futkosása kezdődött. Senki sem tudta, mi történik, senki sem mert közelebb jönni.

Az udvarkapunál lecsapódott a reteszdorong.

– Menj most, – könyörgött Kinga, – ne lássanak itt...

– Holnap érted jövök!

Ung alakja hirtelen eltűnt az ajtón kivetődő fényből.

Kinga utána kapott, mikor már nem érhette el. Csüggedten lehanyatlott a karja. – Holnap! – de most, hogy maga mondta, rabságban elgyötört lelkében nem reményt, csak kolduló vágyat beszélt ez a szó.

Az udvarból már tető alá takarodott a félelem, mire Kinga háta mögött a belső ház felől nesztelenül behajlott egy karvalyarcú némber az ajtón.

– Ne vetkeztessünk éjtszakára ? – kérdezte asszonyát a kémlelődő személy.

– Értem jön, holnap... – suttogta magában Kinga és kétkedőn rázta a fejét.

A szolgálóasszony csakis a mozdulatát látta.

– Nem akarod? – tudakolta ujból s rosszalóan visszabujt az ajtón.

Kinga pedig sokáig állt egyhelyben, tétovázva.

– Holnap... – Időbe telt, mire erőt vett magán. Elzárta a reteszt, letakarta a tűzhelyen hamuval a parazsat, aztán a belső ajtón elindult az ágyasház felé. Lassan haladt végig a folyosón, az átjárónál lehajtotta a fejét az alacsony gerenda alatt, felosont a garádicson az útra néző egyetlen ablakig.

Visszafojtotta a lélekzetét.

Mintha a föld alól morajlott volna elő, messze hang szaggatta a külső sötétséget. A falak hajigálni kezdték egymásnak. Erre is hangzott, arra is, már nem lehetett tudni, honnan jött.

Az éjtszaka bekapta a menekülő Bekét. Valahol lent, Ungnak is meg kellett állnia, mintha megint fekete torokba került volna. Akármerre fordult, mindenütt útját állta valami, ami rosszat akart. Szemétdombok, gödrök, csúszós, ragadós szenny, járókövek és megint egy fal...

Kinga a rácsrostélynak szorította az arcát. Szent András egyház irányából vöröslő derengés fénylett bele fájdalmasan kitágult szemébe. Az alsóvárosban kolompolni kezdtek. Már a felsővárosban is kolompoltak lefelé a sikátoron, mintha lassú, kísérteties gulyák vonultak volna át az éjtszakán.

Fehér alakja összeroskadt a messziről vetődő fényben... Most viszik a házakból a halottakat... Odatérdelt az ablak elé. A boltozat nyílásban egymásba kulcsolódott két felemelt keze és remegő hangja beleimádkozta az imádságába a szerelmét:

– Igaz ítéletű szent Isten, amiképpen a mai napon kegyelmesen megőrizted őt, azonképpen emez éjtszakának idején is oltalmazzad. Ó, én Uram, vidámítsd meg kedves ifjúságát a halálnak e kapujában és reám érkezzék minden haragod. Válassz ki engem, ha a gyötrelemre közülünk választani akarsz és nélküle ne hagyj, mert a próbára erőtelen vagyok...

A szent András templom alatt csak rakták a barátok a nagy piactüzet. A házakból görnyedt emberi alakok szállingóztak le a tér irányába. Csermellyel, venyigével, szagos fenyővel ők is meghordták a máglyát, hogy tisztító füstje elűzze az éjtszaka kegyetlenkedő fekete dögöt.

A lángok visszfénye fel-felkapott a négytornyos egyház innenső oldalán. A füst belekígyózott a sikátorokba, áthömpölyödött az udvarokon, behúzódott a házak ablakán, felszállt a tetőkre. Mint kitárt szárnyú roppant keselyű ott lebegett Komárom felett még a virradatban is.

6. fejezet
Harangok és vizek

A nagy Dunán csillogva úszott felfele a hajnal. Már futva jött a napfény a füvön és gyorsan osont az udvar hűvösébe. A földekről varjak repültek föl.

Elnyúló seregeik, mint hosszú fekete ostorok, kacskaringós karikákat suhintottak bele az égbe. Egyszerre lecsapott az ostor Komáromra és sötét vonala károgón ott maradt a falak peremén.

A barátok Primára húzták szent András harangját.

Ung fel akart ébredni, mégis mindíg ujra elaludt és félöntudatban a vágyódása igazgatta el az álmait. Az ablaktábla világító nyílásán át ekkorra már egészen behajlott a reggel a kamrába, de ő nem tudta, hogy a nap süt olyan szépen, mintha könnyű, meleg kis kezét valaki a fején tartaná.

Eljött a mi napunk... Édesen, megfoghatatlanul szaladt ez át a szívén és ettől felkönyökölt Jákó elfoglalt ágyán. A keze játszani kezdett a szénára terített medvebőrön. Erre-arra fésülte a puha mély bundát, kis ösvényeket vont benne a mutatóujjával. Felborzolta, lecirógatta, mint az otthoni komondor szőrét és az ajkán egész idő alatt rajta maradt az álomból hozott mosolygás. Aztán meglepetten lassan körülnézett. A feje mozdulatával hátravetette a haját. A mozdulatától-e, vagy egyébtől, maga sem tudta, de hirtelen valami más indult el a homloka mögött. Hogyan került ő ide vissza a Zavaros éjtszakából ? A keze már nem játszott a medveszőrrel. Megint érezte maga körül a tegnapi fekete falak szorongatását. A csodálatos piactűz füstjének kesernyés szagát is érezte az ágy elé dobált ruháin. És álmodta, vagy igazán látta-e akkor egy rácsrostély mögött Kinga kis arcát a felvöröslő fényben?

A megugrott Bekére nem gondolt többé, valamilyen félbenmaradt dolog volt ez a fejében.

Szemközt káprázva cikázott a nap Jákó szegre akasztott nagy pallosán. Egyre a képébe cikázott, mintha azzal a hadra élesített fegyverrel valaki számonkérőn a szeme közé világított volna s messziről már szinte a csallóközi ispán száraz, kemény hangja ís odahallatszott: „Hát te se állsz a királyhoz?”...

Zavarában temérdek tüzes szeg kezdte szurkálni az arcát. Hogyisne állna hozzá... de neki elsőbben Kingát kell most biztos helyre vinni...

A homlokára szorította a kezét. Mi volt ez? Minden szétrepül, amire gondolni akar, mintha pelyhes pitypangot fújna szét a szél.

– Pitypang... – titkolódzó hangon mondta és halkan elragadtatottan nevetett, mint akkor, mikor két gyerek jegyet váltott a magasvirágos kolontói réten s a fiú pitypangszárból gyűrűt fűzött a kislány kezére...

Keményre edzett fiatal teste ellenállhatatlan vágygyal nyujtózott bele a napfénybe: „De most már az enyém lesz!”

És életében még sohasem volt ilyen boldog reggele.

Ragyogó, magas hullám kapta el. Már minden alatta maradt: a veszély, a bizonytalanság, az éjféli iszonyat, elmúlt évek magányos szenvedései, vad sóvárgások, lázadó kínok. Olyan új és elhasználatlan lett, mintha most kezdene élni, fenn a hullám tetején, még azon is felül, önmaga felett a testén kívül, áradó örömben, repülő tavaszi szélben, ujjongó fényben. Nevetett és mégis sírni tudott volna, semmiért, csak úgy, hálából, mert ennyi sok boldogság van a világon. – Kinga!... – még a neve hangzása is belecsókolt a szájába és a szívében gyönyörűt kurjantott ettől a vér.

Ha belehajíthatná a süvegét a mennyországba, ha belevághatná a sarkantyúját a világ oldalába!

Kifutott az udvarra, nekivetette magát a kútostornak s olyan vadul taszította a vedret a mélybe, hogy felcsattanó vizétől szivárvány lett a napsütésből. Aztán karcsú mezítelenségében csapkodva, dúdolva, ott mosakodott a vályúnál a hűvös reggelen.

– Csülök, hé Csülök . ..

Senki sem felelt. Ezt se bánta, nem baj, ha nincs is, aki öltöztesse. Lihegve fűzte össze magán a szíjjakat, az övet olyan szűkre rántotta a derekán, hogy felnyögött bele. A kis tőr odacsúszott a jobb csípője fölé. Fejébe csapta a süveget s futtában lekapta a szegre akasztott köpönyeget. Később vette észre: a Jákóé akadt a kezébe. Mindegy, minden mindegy! Kingához megy... És kivágta maga előtt a ház ajtaját.

Mintha földbe gyökerezett volna a lába, zsibbadtan megállt. A kéken aranyló reggelben magányos jelenés közeledett felé a szent András egyház irányából. Ungnak nagyot döngött a szíve. Kinga jött ott szent miséről.

Kicsiny, leányos feje körül, mint napban villanó galambszárnyak, patyolat fátylak libbentek. Cobollyal kihányt hosszú ködmene kinyílt és összehajlott a lépése szerint és ilyenkor, mintha folyóvizen haladna át, térdéhez tapadt a köntöse.

Ekkor egyszerre ő is meglátta Ungot. Halvány arcába hirtelen hullámban szállt a vér, két kinyíló keze eleresztette lépte előtt megemelt köntösét s az olvasója lesiklott a földre.

Csak ez a halk neszelés hallatszott a csendben, semmi egyéb. De Kinga észre sem vette. Leküzdhetetlen mosolygás kezdődött az ajkán s nem állt meg ott, szétgyűrűzött, terjedt a szorongó beteg város felett és diadalmas fiatalsággal öntötte el az egész világot.

Ung mélyen levett süveggel, földig hajolva, mintha királynéasszonyt hódolna meg, odanyujtotta neki az elejtett olvasót.

A latinusok összefogódzó faházai közül épp ekkor fordultak ki Kinga szolgálóasszonyai. Kis csapatuk riadtan, összeverődve jött elő a sikátorból. Már meglátták Ungot.

– Ki légyen amaz ott?

– Nem ismernéd Jákó úr rókaprémes köpönyegét? – A biza, úr Jákó köpönyege, . .. hát ő is idebent rekedt? – és szegény kárörömmel taszigálták egymást, hogy hát ez se menekült idején. Sorsukra jutott ő is e betiltott helyen. – Fedd el az arcodat... ne tudják itt, ki vagy, – súgta Kinga sebesen – s jöjj el hozzám, mikor felkél a csillag.

Jóformán meg se látszott, hogy lép, csodálatosan mégis távolodni kezdett ekkor. Pillanatig, egy kis emelkedőn csak a kék reggeli ég volt magasba egyenesedett nyúlánk alakja mögött. Ungnak úgy tetszett, ha szép csendes mozgása most megmaradna a mély azurban, olyan megismétlődő himzés támadna az égen, mint a szent apácák oltárterítőin,

De Kinga kiment a ragyogó kékből, odébbment szomorú, szürke falak alján és ő fájdalmasan, csalódva már csak a tekintetével mehetett utána.

Eddigre a szolgálóasszonyok csapata is az udvarhoz ért. Egy szikárnövésű, karvalyarcú némber kémlelőn visszanézett. Ung nem tudta bizonyosan, mégis úgy rémlett neki, hogy azok az asszonyok maguk között az éjtszakai riadalomról beszélnek.

Hirtelen befordult Jákó udvarára. Az udvar fénytelenebbnek látszott, mint azelőtt. Csülök sem került még elő. A jászol üres volt. Az állatok bőgtek. Ung szénát tett a lova elé és megitatta, hogy múljék az idő. Aztán eleséget keresett magának az élésházban és megint kijött. A kútágas árnyéka közben nem mozdult a füvön. Minden megállt és elvesztette jelentését. Felvett egy követ a földről, darabig forgatta a tenyerében, de nem tudta, hogy teszi. Mikor ráeszmélt, dühösen belecsapta a kútba.

Miért nem megy el Kingához? Miért hallgat a szavára?... Kíváncsian nézett végig magán. Mi leli? A Kinga gyöngesége parancsolna az ő erejének? Ez új volt, s mintha álmában zavarnák, türelmetlenül a város irányába fordította a fejét, Valahonnan messziről templomi éneklés hallatszott. Az udvar túlsó végén levágódott a kapudorong. Váratlanul Csülök állt mögötte. – Gaz lator, hol csavarogtál eddig? Az ember lapos, sárga arcát töredelmesen emelte fel hozzá, de azért megroggyant gyűrött alakja félrehajlott, mintha ütéstől félne. – Ó uram, nem lehet mán innen menekülni... – Hát szökni akartál?

Csülöknek a feje is reszketett.

– Azonképpen vót az, hogy a szabadok közül jó eleve sokak elfutamodtak, oszt nem tértek meg, sem a gazdám, sem pediglen Ders úr, miértis ennek utána a nemtelen népek is kifutamodtak az udvarokból a mezőkbe. De én házőrzőnek bent maradtam, – bőgve felordított és nehéz zuhanással térdre esett ekkor, – ne bántsatok uram, amúgy is elviszen a dög.

Ung rámeredt. Most fogta fel, hogy ez így van. Tán a boldogsága nem eresztette eddig hozzá ezt az iszonyatot?

Az udvaroscselédnek még a szeméből is kiáltozott a rémület:

– Mán csakis imádkozni lehet itt annak, aki tud, meg káromkodni annak, aki mer. Jaj, uram, villások állják el a körülvaló utakat, oszt hótra verik a nyavalyának miatta, ki eme betiltott városból közéjük kimegy.

Ungnak a gyomrába ütött, amit hallott, mégis ellene szegült. Az ördögöt is leöli, ha az útjába áll! És hetyke akarattal hitte is, hogy így lesz. Minden bajhoz hozzá nőtt még az ő ereje!

A piac felől megint odahozta a szél az éneklést.

Csülök feljajgatott ettől:

– Halljátok... ezenképpen megyen minden napon. Amazok lent, szent Andrásnál, zsoltárokkal az Istent könyörgik, egyebek pediglen az ő udvaraikon szidalmazzák és káromolják az Urat, mert nem segít, és isznak és rettenetesen lerészegednek, hogy már ne tudják a szörnyűségeket, amik itt történnek.

Ung nem hallgatott oda, magában vívódott: merre vigye Kingát ebből a halálgyűrűből? Szeme a messzibe nézett. Akármerre, még ma éjjel a Vágon vagy a Dunán, akármennyi pénzért, valamelyik révész csak átveti őket. És odatúl majd segít az Isten.

– Az Isten... – nem tudta, hogy fennhangon mondja. – Hát segít-e ezeken?

– Verten ver bennünket! – kiáltotta Csülök. – Fellobbant az ő szörnyűséges tüze ellenünk, hogy összerontsa a mi tetemünket. Jaj, nem tudjátok ti, miképpen vagyon itt. A nyavalya keltére futamodik apa a fiától, lány meg az anyjától. Ó uram, siralom helye ez...

Ung elfordult tőle. Eleget tudott. Sietnie kellett. Vállára kapta a kútkávára vetett köpönyeget. Jákó rókaprémje jól szolgált eddig is. Csülök térdenállva, bámészan nézett utána.

Már a latinusok sikátorán haladt lefele.

Közben magasabbra került a nap az égen. Langyos melegétől erre-arra émelyítő szagok mozdultak fel. Mikor éjjel itt botorkált a lován, egészen ilyen édeskés rossz szagot érzett.

Megrázkódott tőle. Most már eszébe jutott, hogy ez mi lehet. Éppen ekkor az egyik roskatag faházba különös emberek fordultak be. Az arcukon piszkos rongy volt keresztbe kötve. Még a kezükre is rongyot csavartak.

Láttukra vad riadalom támadt a sikátorban:

– A halotthurcolók! Iszonyodva futott szét a nép. Szaladtukban sokan a tenyerükkel fogták be az orrukat:

– A fekete dög van odabenn! Menekülő kicsiny öregasszony botlott elő.

A sikátor felüvöltött:

– Vissza! Vissza! – nem engedték ki. Egy bivalynyakú, mint a villám, kővel dobta képen. Szörnyűt sikoltott és a véres öreg arc bedőlt a küszöbön.

Mindenki ellenség lett, aki a beteg házból jött. Mindenki ordított:

– Mért nem marad bévül! Úgy kell neki! – és dühösen csattogott a felszedett sár a halottas ház falán. A zeg-zugos kitérőkön pedig, mintha királyvárás lenne, színtelen lánggal égtek a napvilágban az utcai úsztítótüzek.

Ung zavaros tekintettel tétovázott. Merre szabadulhatna el innen?

A sikátor alsó végén nagy fekete kereszt kanyarodott be. Lobogva, csapkodva már templomi zászlók is jöttek, mint póznák tetejére felemelt sokszínű tüzek. Alattuk emberi fejek hánytorogtak. Vad siralomban bugyborékolt a Mindszentek litániája. A hangok hólyagokká dagadtak és szétpattantak a sötét faházak oldalán. Egyszerre kongva jajgatni kezdtek szent András tornyai is.

– Verik a harangokat...

Ung a falnak szorult. Az utcai tisztítótüzek füstjén át tolongva özönlött felé a könyörgő processzió. Legelől dömés kolduló barátok jöttek és kettesével monostorbeli testvérek. A karinges klerikusok sápadt kis gyertyái közt az őszszakállas, hajlott celebráns gvardián vitte magasra emelten a szent ereklyetartót.