S. J. Bennett

A WINDSOR-CSOMÓ

S. J. Bennett

A WINDSOR-
CSOMÓ

Őfelsége II. Erzsébet nyomoz

A mű eredeti címe

The Windsor Knot

Copyright © S. J. Bennett, 2020

Hungarian translation © Kiss Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KISS ÁDÁM

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 546 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

E.-nek

Valamint Charlie-nak és Rosnak, akik

a fikció örömét az igazság keresésével ötvözik

ELSŐ RÉSZ
Honi soit qui mal y pense

„Szégyen arra, aki rosszat gondol erről.”

A Térdszalagrend jelmondata

2016 áprilisa

1. fejezet

Szinte tökéletes tavaszi nap volt.

A levegő hűvös és tiszta volt, a búzavirágkék eget kondenzcsíkok szabdalták. Előtte, a Home Park fái felett a windsori kastély ezüstösen ragyogott a reggeli fényekben. A királynő megállította a póniját, hogy gyönyörködjék a kilátásban. Nincs semmi más, ami olyan jót tenne a léleknek, mint egy napos reggel az angol vidéken. Nyolcvankilenc esztendő után még mindig csodálattal töltötte el Isten alkotása. Vagy az evolúcióé, a pontosság kedvéért. De egy ilyen napon inkább Isten jutott az eszébe.

Ha a lakhelyei közül meg kellett neveznie a kedvencét, erre esett a választása. Nem a Buckingham-palotára, amely olyan volt, mintha egy bearanyozott irodaépületben élne egy körforgalomnál. És nem is Balmoralra vagy Sandringhamre, pedig ezek a vérében voltak. A windsori kastélyban egyszerűen otthon érezte magát. Ide kötötték legboldogabb gyermekkori emlékei: a Royal Lodge, a pantomimesek előadásai, a lovaglások. Még mindig ide járt az ember a hétvégén, ha ki akarta pihenni a város végtelennek tűnő formalitásait. Itt helyezték örök nyugalomra a papát és a drága mamát is, majd melléjük Margitot, bár ezt már nem volt könnyű megoldani a meghitt kis sírboltban.

Elmerengett, hogy ha valaha kitör a forradalom, ide szeretne visszavonulni. Nem mintha megengednék majd neki. A forradalmárok valószínűleg elzavarnák… Hová? Külföldre? Ebben az esetben Virginiába menne, amelyet a névrokonáról neveztek el, és ahol az amerikai Hármas Korona versenysorozatot 1973-ban megnyerő, Secretariat nevű versenyló élt. Igazság szerint, ha nem lenne a Nemzetközösség meg szegény Károly, Vilmos és a kis György, akik olyan szépen sorban követnék őt a rettenetes események után, nem is lenne ez olyan szörnyű kilátás.

De azért Windsor lenne a legjobb. Itt az ember bármit elviselhet.

Ebből a távolságból a kastély háborítatlannak tűnt, mozdulatlannak, mintha félig aludna. Pedig mi sem állt távolabb a valóságtól. Odabent ötszáz ember végezte a napi feladatait. Valóságos kis falu volt, méghozzá egy különösen hatékonyan működő település. Szeretettel gondolt mindnyájukra, a könyvelést ellenőrző háznagytól kezdve a tegnap esti kis estély után az ágyakat ellenőrző szobalányokig. De valami beárnyékolta a ma reggelt.

Ma reggel az estély egyik előadóját holtan találták az ágyában. A jelek szerint álmában halt meg. A királynő még találkozott is vele. Röviden táncoltak is. Egy fiatal orosz zongorista. Igazán tehetséges és vonzó fiatalember volt. Micsoda szörnyű veszteség a családja számára!

A hajtóművek fentről érkező tompa zúgása elnyomta a madárdalt. A nyeregből a királynő éles sipítást hallott, és felnézve látta, hogy egy Airbus A330 landoláshoz készül. Ha az ember a Heathrow repülőtér légi folyosójának a közelében lakik, a repülőgépek szakértőjévé válik, bár az, hogy pusztán a körvonalukról felismerte az egyes utasszállító gépeket, kétes értékű mutatványnak bizonyult a partikon. A repülőgép zaja kizökkentette a gondolataiból, és emlékeztette arra, hogy vissza kell térnie a hivatalos ügyekhez.

Ne felejtsen el utánakérdezni a fiatalember édesanyjának! Őszintén szólva általában nem érdeklődött más emberek rokonai iránt. Az embernek elég gondja akadt a saját családjával. De valami azt súgta neki, hogy itt most más a helyzet. A személyi titkára egészen különös arcot vágott, amikor ma reggel közölte a hírt. Bár a beosztottai mindent megtettek, hogy megóvják őt a kellemetlenségektől, rögtön tudta, ha valami nem volt rendjén. És most, ébredt rá hirtelen, valami a legkevésbé sem volt rendben.

– Gyí! – nógatta a pónit. Mellette az istállófiú némán ösztökélte tovább a saját lovát.

A kicsiny Államfői étkező díszes, gótikus mennyezete alatt a reggeli a végéhez közeledett. A királynő versenyistállójának a vezetője épp a szalonnán és a tojáson osztozkodott Canterbury érsekével, a korábbi moszkvai nagykövettel és az előző este néhány hátramaradó vendégével.

– Érdekes este volt – mondta a versenyistálló vezetője az érseknek, aki a balján ült. – Nem is gondoltam volna, hogy tud tangózni.

– Én sem – nyögte a beszélgetőpartnere. – Mrs. Gostelow jól elkapott. Alig bírtam lábra állni ma reggel. – Az érsek suttogóra fogta: – Árulja el, egy skálán egytől tízig: mennyire festettem nevetségesen?

A versenyistálló vezetője elhúzta a száját.

– Nigel Tufnelt idézve, tizenegy. Nem tudom, hogy láttam-e valaha ennél hangosabban kacagni a királynőt.

Az érsek összevonta a szemöldökét.

– Tufnel? Ő is itt volt tegnap este?

– Nem. Tudja, a Spinal Tap nevű bandából.

A vonakodó táncos félénken elmosolyodott.

– Ó, istenem!

Előrehajolt, hogy megdörzsölje a lábszárát az asztal alatt, és a pillantása összeakadt a feltűnően gyönyörű, modellszerűen vékony fiatal nőével, aki az asztal túloldalán ült. A nő hatalmas, fekete írisze szinte a lelkébe látott, és finoman elmosolyodott. Az érsek úgy elpirult, akár egy fiú a templomi kórusból.

Ám Masa Pejrovszkaja egyenesen keresztülnézett rajta, és nem őt figyelte. A tegnap este volt élete legfelkavaróbb élménye, és még mindig igyekezett kiélvezni minden egyes pillanatát.

Estély, mondogatta magában. Egy estély. Múlt héten részt vettem egy estélyen a windsori kastélyban, és aztán ott is aludtam. Ó, igen! Őfelségével, az angol királynővel. Még nem járt ilyenen? Igazán kellemes esemény volt. Mintha csak minden héten megesne vele. Jurijjal a szobáink a városra néztek. Őfelsége ugyanolyan szappant használ, mint mi. És olyan mulatságos, ha megismeri. A gyémántjaiért pedig ölni tudnék…

A férje, Jurij Pejrovszkij borzasztó másnapossággal küzdött a nyers zöldségekből és gyömbérből a saját receptje szerint készült főzet segítségével. A személyzet egyértelműen hatékonyan dolgozott. Jurij hallott pletykákat arról, hogy a királynő a reggeli zabpelyhét műanyag dobozokban tartja (nem mintha csatlakozott volna hozzájuk ma reggel). A férfi a jó öreg brit „lepukkant eleganciára” számított, vagyis egy pocsékul karbantartott épületre rossz fűtéssel és málladozó festékkel. De félretájékoztatták. Ebben a szobában például ízléses, vörös selyemfüggönyök lógtak, két tucat egyforma aranyozott szék állt az asztal körül, és egy egyedi készítésű, patyolattiszta szőnyeg nyújtózott a padlón. Még a saját komornyikja is alig talált volna itt hibát. A tegnap esti portói szintén kiváló volt. És a bor is. Talán brandyt is ittak? Halvány emlékei szerint igen.

A lüktető fejfájása ellenére odafordult a balján ülő nőhöz, a korábbi nagykövet feleségéhez, és megkérdezte, miként tehetne szert egy személyi könyvtárosra, mint akivel tegnap este is találkoztak vacsora után. A korábbi nagykövet feleségének fogalma sem volt róla, de számtalan kispénzű, olvasott barátja akadt, így bájologni kezdett, és minden tőle telhetőt megtett.

Egy magas, hollófekete hajú nő megjelenése szakította félbe őket, aki nadrágkosztümöt viselt, és drámai pózba vágta magát az ajtóban, a kezét a csípőjére tette, és karmazsinvörös ajkát riadtan szorította össze.

– Ó, elnézést! Elkéstem?

– A legkevésbé sem – mentette fel szívélyesen a versenyistálló vezetője, pedig valójában nagyon is elkésett. Több vendég is visszament már a szobájába, hogy felügyelje a csomagjai összepakolását. – Csak semmi formalitás! Jöjjön, üljön le ide mellém!

Meredith Gostelow odasétált a székhez, amelyet egy inas kihúzott neki, és hálás köszönetképp biccentett, amikor kávéval kínálták.

– Jól aludt? – kérdezte egy ismerős hang a jobbján. Sir David Attenborough volt az, aki éppolyan dallamos és figyelmes hangon szólalt meg, mint a tévében szokott. Úgy érezte magát tőle, akár egy veszélyeztetett panda.

– Mmm, igen – hazudta. Körbepillantott az asztalnál, miközben leült, és észrevette a gyönyörű Masa Pejrovszkaját, félszegen rámosolygott, és majdnem a szék mellé ült.

– Én nem aludtam – motyogta Masa fátyolos hangon. Több fej is felé fordult, kivéve a férjét, aki fintorogva méregette a gyümölcslevét. – Én egész éjszaka a gyönyörűségre, a zenére, a… szkazka… Hogy is mondják angolul?

– Tündérmese – mormogta a korábbi nagykövet az asztal túloldaláról megbicsakló hangon.

– Igen, tündérmese. Hát nem az? Mintha csak egy Disney-mesében lennénk! Csak éppen elegánsabb. – Elhallgatott egy pillanatra. A szavai nem úgy hangzottak, ahogy elképzelte őket. Az angoltudása visszatartotta, de remélte, hogy a lelkesedése érezhető. – Maga olyan szerencsés – fordult a versenyistálló vezetőjéhez. – Gyakran jár ide, igaz?

A férfi elvigyorodott, mintha a nő viccelt volna.

– Hogyne.

Mielőtt még kideríthette volna a férfi vidámságának az okát, egy új inas lépett oda a férjéhez ragyogó vörös mellényben és fekete frakkban, odahajolt hozzá, és belesúgott valamit a fülébe, amit Masa nem hallott. Jurij elvörösödött, szó nélkül hátratolta a székét, és az inast követve távozott a teremből.

Utólag visszagondolva Masa hibáztatta magát, hogy szóba hozta a tündérmeséket. Valahogy az egész az ő hibája volt. Elvégre, ha belegondolunk, a tündérmesék mélyén mindig sötét erők rejtőznek. A gonosz mindig ott ólálkodik, ahol a legkevésbé szeretnénk, és gyakran győzelmet arat. Milyen butaság volt a Disney-re gondolnia, amikor inkább Baba Jagára kellett volna emlékeznie az erdőben.

Soha nem vagyunk biztonságban. Mindegy, mennyi szőrmébe és gyémántba burkolózunk. És egy napon öreg és magányos leszek.

2. fejezet

– Simon?

– Igen, asszonyom? – A királynő személyi titkára, Sir Simon Holcroft felnézett a kezében tartott napirendből. A királynő visszaért a lovaglásból, és az asztalánál ült, szürke tweedszoknyát és a kedvenc kasmírkardigánját viselte, amely kiemelte a kék szemét. A dolgozószobája kényelmes kis hely volt – egy gótikus kastélyhoz képest –, tele süppedős kanapékkal és egy egész élet alatt felhalmozott kincsekkel meg emléktárgyakkal. A férfi szeretett belépni ide. Ám őfelsége hangjában enyhe él érződött, amelytől Sir Simon kissé ideges lett, bár ezt igyekezett nem kimutatni.

– Az a fiatal orosz. Történt vele valami, amit nem mondott el?

– Nem, asszonyom. Ha jól tudom, a holttest úton van a hullaházba. Huszonkettedikén az amerikai elnök helikopterrel érkezik majd meg, és arra gondoltunk, hogy talán szeretne…

– Ne váltson témát! Észrevettem az arckifejezését!

– Asszonyom?

– Amikor korábban közölte a hírt. Próbált megkímélni. Ne tegye!

Sir Simon nagyot nyelt. Pontosan tudta, hogy mitől kívánja megóvni az idős uralkodót. De a főnök a főnök. Köhintett.

– Meztelen volt, asszonyom. Amikor megtalálták.

– Igen? – A királynő felpillantott rá. Elképzelte a takaró alatt meztelenül fekvő fiatal férfit. Mi ebben a szokatlan? Fülöpről is köztudott volt, hogy fiatalkorában megvetette a pizsamát.

Sir Simon visszanézett rá. Beletelt egy kis időbe, mire ráébredt, hogy a királynő ezt nem találja különösnek. Többet kell mondania, így nekigyürkőzött.

– Meztelen volt, leszámítva egy lila hálóköntöst. És attól tartok, az övénél fogva… – Elhallgatott. Nem bírta rászánni magát. A hölgy két hét múlva betölti a kilencvenet.

A királynő pillantása megrebbent, ahogy megértette, miről is van szó.

– Azt akarja mondani, hogy azzal kötötte fel magát?

– Igen, asszonyom. Igazán tragikus. Egy szekrényben.

– Egy szekrényben?

– Szigorúan véve egy ruhásszekrényben.

– Értem. – Egy pillanatra elhallgattak, amíg mindketten megpróbálták elképzelni a jelenetet, és azt kívánták, bárcsak ne tették volna. – Ki talált rá? – kérdezte a királynő szaporán.

– Az egyik házvezetőnő. Valakinek feltűnt, hogy nem jött le reggelizni, és… – Sir Simon egy pillanatra elhallgatott, hogy felidézze a nevet. – Mrs. Cobbold elment megnézni, hogy ébren van-e.

– Ő jól van?

– Nem, asszonyom. Tudtommal felajánlották neki, hogy beszélhet egy pszichológussal.

– Milyen különös… – Még mindig próbálta maga elé képzelni a helyzetet.

– Igen, asszonyom. De elsőre balesetnek tűnik a dolog.

– Igazán?

– Az ő és a szoba… állapota alapján. – Sir Simon megint köhintett.

– Milyen állapotban volt, Simon? Mi van a szobával?

A férfi vett egy mély levegőt.

– Találtak pár női… alsóneműt. Rúzst. – Lehunyta a szemét. – Zsebkendőket. Úgy tűnik, hogy… kísérletezett. Gyönyörszerzés céljából. Valószínűleg nem akarta…

Eddigre már rákvörös volt. A királynő megszánta.

– Micsoda szörnyűség! Kihívták a rendőrséget?

– Igen. A rendőrfőkapitány teljes diszkréciót ígért.

– Remek. Szóltak már a férfi szüleinek?

– Nem tudom, asszonyom – mondta Sir Simon, és felírt valamit. – Kiderítem.

– Köszönöm. Ez minden?

– Majdnem. Ma délutánra összehívtam egy megbeszélést, hogy elkerülhessük a nyilvános felhajtást. Mrs. Cobbold máris nagyon megértő volt ezzel kapcsolatban. Biztos vagyok benne, hogy számíthatunk a teljes lojalitására, és a személyzet többi tagja számára is egyértelművé fogjuk tenni, hogy nem beszélhetnek. A vendégeknek szólnunk kell a halálesetről, bár a részleteket természetesen nem kell kiteregetnünk. Mivel Mr. Pejrovszkij hívta ide Mr. Brodszkijt tegnap este, őt már tájékoztatták.

– Értem.

Sir Simon vetett még egy pillantást a napirendre.

– Tehát felmerül a kérdés, hogy pontosan hol szeretné köszönteni az Obama házaspárt…

Visszatértek a megszokott ügymenetre. De azért nagyon felkavaró volt az egész.

Hogy itt történt. Windsorban. Egy szekrényben. Egy lila hálóköntösben.

A királynő hirtelen nem is tudta eldönteni, hogy a kastélyt vagy a férfit sajnálja jobban. Szerencsétlen fiatal zongorista számára természetesen sokkal tragikusabb volt az ügy. De a kastélyt jobban ismerte. Akár a tenyerét. Szörnyűség, valóban szörnyűség. És egy ilyen csodás este végeztével.

A királynő szokása volt, hogy tavasszal egy hónapot a windsori kastélyban tölt húsvét környékén. Távol a palota túlzó formalitásaitól nyugodtabb, kötetlenebb hangot üthet meg – ami azt jelentette, hogy a százhatvan fős bankettek helyett húszfős partikat tarthat, és beszélgethet a régi barátaival. Ez az estély egy héttel húsvét után végül leginkább Károly kívánságairól szólt, aki megpróbált néhány gazdag orosz bizalmába férkőzni, hogy pénzt szerezzen az egyik kedvenc projektjéhez, amelynek némi kezdőtőkére volt szüksége.

Károly kérte, hogy hadd jöjjön el Jurij Pejrovszkij és az elképzelhetetlenül gyönyörű, fiatal felesége, valamint egy Jay Hax nevű kockázatitőke-befektető, aki az orosz piacokra specializálódott, és leginkább arról ismerték, hogy elképesztően unalmas figura. A fiának tett szívességként a királynő belement a dologba, bár ő is élt pár javaslattal.

Az asztalánál ülve végiggondolta a vendéglistát, amelynek a másolata még mindig ott hevert a papírjai közt. Természetesen eljött Sir David Attenborough. Ő mindig remek társaságnak bizonyult, ráadásul egyidősek voltak, ami manapság már ritkaságszámba ment. De az idős férfi igen borúsan látta a globális felmelegedés ügyét. Ó, istenem! A versenyistálló vezetője viszont, aki pár napra érkezett, szerencsére soha nem volt borúlátó semmi miatt. Csatlakozott hozzájuk egy regényíró a forgatókönyvíró férjével, akik minden ízében brit, kifinomult és vicces filmeken dolgoztak. És ott volt még az Eton igazgatója és a felesége, akik a közelben laktak, és a társaság oszlopos tagjainak számítottak.

Károly kedvéért meghívott néhány orosz kapcsolatokkal rendelkező vendéget is. A nemrég hazatért moszkvai nagykövetet… Az orosz származású, Oscar-díjas színésznőt, aki méltán volt híres a teltségéről és az éles nyelvéről… Még kit is? Ó, igen, azt a népszerű, brit építész hölgyet, aki épp egy meglehetősen impozáns múzeumbővítésen dolgozott Oroszországban, valamint az orosz irodalom professzorát és a férjét (manapság már nem lehet megjósolni a professzorok nemét vagy szexuális irányultságát – ahogy azt Fülöp egy kemény lecke árán megtanulta –, de itt most egy férjezett hölgyről volt szó).

És még valaki… Újra a listára pillantott. Ó, hát persze, Canterbury érseke. Ő is olyan rendszeres vendég volt, akire lehetett számítani, hogy felpezsdíti a társalgást, ha a többieknek elakad a szava, ami gyakran előfordult. A másik szerencsétlenség az lehetett, ha túl sokat beszéltek a vendégek, és alig lehetett szóhoz jutni tőlük. Ezt nehezebb volt orvosolni, csak az időnként odavetett, szigorú pillantások maradtak.

A királynő mindig szerette szórakoztatni a vendégeit, Mr. Pejrovszkij pedig javasolta Károlynak az egyik ifjú pártfogoltját, aki „mennyeien játssza Rahmanyinovot”. Akadt néhány balett-táncos is, akik részleteket adtak elő A hattyúk tavából orosz birodalmi stílusban, felvett zenére. Az egész kifinomultnak, komolynak és érzelmesnek ígérkezett. Ezért a királynő igencsak rettegett tőle. Húsvétkor általában vidámság uralkodott az udvarban, ám Károly fête à la russe{1} összejövetele egyenesen komornak tűnt.

És mégis. Sosem lehet tudni, mire számíthat az ember.

Az étel isteni volt. Egy új séf, aki nagyon szeretett volna bizonyítani, csodás fogásokkal rukkolt elő a Windsorból, Sandringhamből és Károly highgrove-i konyhakertjéből származó zöldségekből. A bor mindig finom volt. Sir David, amikor épp nem a bolygó közelgő pusztulását jósolta meg, csintalan és szórakoztató beszélgetőpartnernek bizonyult. Az oroszokról kiderült, hogy nem is annyira mogorva társaság, mint várta, Károly pedig majd kicsattant a hálától (bár Kamillával kávé után távoztak egy Highgrove-ban megszervezett másnapi rendezvény miatt, és ettől ő úgy érezte magát, mint egy édesanya, akinek az egyetemista fia csak a szennyesét kimosatni jár haza).

Kissé spiccesen csatlakoztak a család néhány további tagjához, akik az Oktogon teremben étkeztek a Brunswick-toronyban, majd közösen átmentek a könyvtárba, ahol megtekintették az érdekesebb orosz köteteket a királynő gyűjteményében, köztük néhány költemény és színdarab fordításának szép, első kiadását, amelyeket mindig is el akart olvasni, de soha nem jutott rá ideje. Fülöp, aki hajnal óta talpon volt, szó nélkül elment lefeküdni, az Oscar-díjas színésznőt pedig, akinek a profilját méltán csodálták, és izgalmas történetekkel szolgált Hollywood világáról, elfuvarozták egy Pinewood közelében lévő hotelbe, ahol hajnalban forgatása volt. És aztán… a zongora és a táncosok.

A társaság maradéka kötetlen hangulatban vonult át a Karmazsin társalgóba, hogy meghallgassák Rahmanyinov második zongorakoncertjének néhány részletét. Ez volt az egyik kedvenc szobája a vendégek fogadására, a piros selyemfalakkal, mama és papa portréjával, akik ragyogóan festettek a koronázási köntösükben a kandalló két oldalán, napközben fantasztikus kilátással a parkra, este pedig az extravagáns csillár ragyogásával, valamint a szomszédos, elegáns zöld társalgóval. Ez a helyiség is teljesen tönkrement az 1992-es tűzben – bár már meg sem lehetett volna mondani róla. Tökéletesen helyreállították, és így ideális helyszínt nyújtott az ehhez hasonló estéknek.

A fiatal zongorista az ígéretekhez híven egészen csodálatosan játszott. Mit is mondott Simon, Brodszkijnak hívják? A húszas éveiben járhatott, gondolta a királynő, de a zenei érzéke egy jóval idősebb férfiéra vallott. A művészt egészen elragadta a darab szenvedélyessége, miközben a királynőnek a Késői találkozás című film jelenetei jutottak eszébe. És olyan jóképű férfi volt! Minden nőt elbűvölt a társaságban.

Ezután a balerinák előadták a szólótáncukat, méghozzá nagyon szépen. Margit élvezte volna. Kicsit talán túlságosan sokat kipegtek-kopogtak, de erről minden bizonnyal a cipőjük tehetett. Aztán valahogy a fiatal Mr. Brodszkij újra a zongoránál találta magát, és a harmincas évek tánczenéit kezdte játszani. Vajon honnan ismerte őket? Ő pedig beleegyezett, hogy tolják el a bútorokat a táncoláshoz.

Nagyon illedelmesen kezdődött az egész, aztán valaki más ült a zongorához. De ki is? A professzor asszony férje, jutott az eszébe, és ő is meglepően jól játszott. A fiatal orosz szabadon csatlakozhatott az összesereglett társasághoz. Hibátlan etikettel csapta össze a bokáját, és hajolt meg a ház úrnője előtt, a szemében pedig őszinte kérés tükröződött.

– Felség! Táncolna velem?

Nos, tulajdonképpen igen. És a következő pillanatban már azon kapta magát, hogy foxtrottban lejt végig a táncparketten, és a legkevésbé sem érdekli az isiásza. Egy könnyű, selyemsifon ruhát viselt aznap este, amelynek egész jól pörgött a szoknyája. Mr. Brodszkij kiváló táncpartnernek bizonyult, aki emlékeztette a rég elfeledettnek hitt lépésekre is. Tökéletes ritmusérzékkel vezette. Szinte Ginger Rogersnek érezte magát mellette.

Ekkorra a vendégek nagy része csatlakozott hozzájuk. A zene hangosabban és bátrabban szólt. Argentin tangót játszottak. Még mindig a professzor asszony férje ült a zongoránál? Még Canterbury érseke is a táncparkettet szelte valakivel, amin mindenki alaposan meglepődött. Akadt még néhány pár, akik megpróbálkoztak a mutatvánnyal, de senki sem ért fel az oroszhoz és legújabb partneréhez – az egyik balerinához –, akik méltóságteljesen suhantak a parketten.

A királynő nem sokkal később visszavonult, de előtte biztosította a vendégeket, hogy nyugodtan folytassák a mulatságot, amíg jólesik. A maga idejében általában jobban bírta az iramot, mint a fél külügyminisztérium, de most fél tizenegy körül többnyire elálmosodott. Ez azonban nem azt jelentette, hogy túl korán véget kellene vetni egy kellemes estélynek. Az öltöztetője azt hallotta az egyik alkomornyiktól, hogy a mulatság jóval éjfél utánig folytatódott.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy látta őt: ahogy ott táncol a társalgóban egy gyönyörű, fiatal balerinával a karjában. Csodásnak és boldognak tűnt… és olyan élettel telinek.

Fülöpnek számtalan elújságolnivalója akadt, amikor ebéd után leültek egy kávéra.

– Lilibet, hallottad, hogy a férfi meztelen volt?

– Igen, igazság szerint hallottam.

– Megfojtotta magát, és amikor rátaláltak, olyan merev volt, akár egy tory képviselő. Van is rá egy kifejezés. Hogy is mondják? Autoszexuális micsoda?

– Autoerotikus fulladás – javította ki a királynő komoran. Utánanézett az iPadjén.

– Az lesz az. Emlékszel Buffyra?

Természetesen az embernek eszébe jutott a régi barátjuk, Wandle hetedik grófja, aki a beszámolók szerint előszeretettel hódolt ennek a gyakorlatnak az ötvenes években. Akkoriban szinte de rigueurnek{2} tűnt bizonyos körökben.

– Mi mindent láthatott az a szerencsétlen komornyik, nem? – mondta Fülöp. – Állítólag több alkalommal is meg kellett mentenie az istenadtát. Márpedig Buffy még ruhában sem volt egy Adonisz.

– Vajon mit gondolhatott? – töprengett a királynő.

– Drágám, inkább nem szeretném elképzelni Buffy szexuális életét.

– Nem ő. A fiatal oroszra gondoltam. Brodszkijra.

– Hát ez elég nyilvánvaló – mondta Fülöp, és körbemutatott. – Te is tudod, hogy viselkednek itt az emberek. Idejönnek, és úgy érzik, hogy ez a létezésük csúcspontja, és ki kell ereszteniük a fáradt gőzt. Mindenféle rosszban sántikálnak, amikor azt hiszik, hogy senki nem látja őket… Szerencsétlen flótás! – Együttérzően suttogóra fogta: – Nem gondolta végig. Az ember a legkevésbé sem szeretné, hogy egy királyi palotában kilógó tökkel találjanak rá.

– Fülöp!

– Nem, komolyan mondom. Nem csoda, hogy mindenki próbálja titokban tartani. Meg persze a gyenge idegeidet is védeni szeretnék.

A királynő lesújtó pillantást vetett rá.

– Megfeledkeznek pár dologról. Túléltem egy világháborút, azt a Ferguson lányt meg azt is, hogy a tengerészetnél szolgáltál.

– És ők mégis azt gondolják, hogy rögtön repülősót kell veled szagoltatni, ha akár csak megemlítenek valami pikáns ügyet. Nem látnak mást, csak egy alacsony, idős hölgyet kalapban. – Fülöp elvigyorodott, miközben a felesége összevonta a szemöldökét. Az utolsó megjegyzés igaz volt, és hasznos, bár annál szomorúbb. – Ne aggódj, kis káposztám, imádják azt az alacsony, idős hölgyet. – A férfi mereven felemelkedett a székéből. – Ne feledd, hogy később indulok Skóciába. Dickie szerint a lazac egészen csodálatos idén. Kérsz valamit? Skót vajkaramellát? Nicola Sturgeon fejét ezüsttálcán?

– Nem, köszönöm. Mikor jössz vissza?

– Nagyjából egy hét múlva. Jóval a születésnapod előtt. Dickie megadja a módját, és a magángépén hoz el.

A királynő bólintott. Fülöp manapság nagyrészt maga szervezte a programját. Évekkel ezelőtt majd beleszakadt a szíve, ha eltűnt a színről ki tudja kivel, hogy isten tudja, mit csináljon, és ő magára maradt a feladataival. A lelke mélyén mindig is féltékeny volt a férje szabadságára és önállóságára. De mindig visszajött, és hozott magával egy nagy adag lendületet, amely friss tengeri szellő gyanánt süvített végig a hatalom folyosóin. Megtanult hálás lenni ezért.

– Igazság szerint – mondta, miközben a férje a reumás derekával lehajolt hozzá, hogy megcsókolja a homlokát – egy kis vajkaramella jólesne.

– Kérésed számomra parancs. – Fülöp elvigyorodott, amitől a királynő még ennyi év után is azonnal elolvadt, és kisietett az ajtón.

3. fejezet

Meredith Gostelow kikászálódott a fekete taxiból, amely Windsorból áthozta London nyugati felére – méghozzá arcpirítóan drágán –, és megállt, hogy nagy levegőt vegyen, miközben a sofőr kivette a táskáját az anyósülésről.

Felnézett a háza halvány rózsaszín stukkódíszítésére, és úgy érezte, hogy már soha nem lesz ugyanaz az ember, mint korábban. Valami megváltozott, ő pedig rettegett és szégyenkezett, illetve egy másik, megnevezhetetlen érzés is felbukkant benne. Nem is tudta, mit gondolt, de egy könnycsepp félszegen végiggördült a bepúderezett jobb orcáján. Amióta a menopauza tehervonatként átgázolt rajta, nehezen tudott bármifajta nedvességet kipréselni magából. Fiatal nő volt idős testben, egy recsegő porhüvelyben, amelyen nem tudott uralkodni. Tegnap éjjel csak még rosszabb lett minden.

És aztán ma reggel… Térdre ereszkedett volna, de tudta, hogy lehetetlen lesz újra felállnia.

– Ennyi lesz, asszonyom?

Körbepillantott, ellenőrizte a bőröndjét és a kézitáskáját, majd bólintott. A taxist már kifizette kártyával az autóban. Kétszáz font! Ezt vajon hogy gondolta? Mégis ki a csuda rendel Ubert a windsori kastélyhoz? Persze inkább ki kellett volna mennie az állomásra, hogy elcsípje a London belvárosába tartó vonatot, ahogy azt minden épeszű vendég tette volna, aki nem vezet – de Windsorban valahogy másképp gondolkodott az ember. A libériás inasokkal körülvéve hajlamossá vált arra, hogy messzebb nyújtózkodjon, mint ameddig a takarója ért. Az embert azért hívták meg, mert sikeres volt. Az ember tegnap húsz percet beszélgetett Canterbury érsekével egy esetleges megbízásról, amely egy huszonegyedik századi templom megtervezéséről szólt Southwarkban. És így az ember hajlamossá válik taxit rendelni, és lenyelni a költségeket… és megválni egy nagy Crème de la Mer hidratáló árától, hogy helyette a szörnyű és végtelenül kiszámítható forgalomban vesztegeljen az M4-es autópályán.

Az ember… Pontosabban ő maga… Nem gondolhat magára úgy, mintha a királynő fösvény változata lenne. Ráadásul őfelségét úgy ismerték, mint aki ügyel a kiadások kordában tartására. Mindenesetre ő, Meredith Gostelow magányos volt.

Ha lett volna egy társa, annak biztos eszébe jutott volna, hogy vonattal jöjjenek haza. A társa neki is adott volna egy percet, hogy átgondolhassa a dolgokat. A társa megakadályozta volna… a tegnap este történteket. A társa elhozta volna ide egy szép, nagy autóban. És most felvinné a csomagját a kis lépcsősoron a bejárati ajtóig.

És beszélgetne vele, és megmondaná, hogy mit csináljon, és főtt ételt, bevetett ágyat és figyelmet követelne, ami kész rémálommá tenné a helyzetet. Meredith már legalább ezerszer végigzongorázta ezt a fejében, és átkozta magát, amiért újra belekezdett.

De valami megváltozott tegnap este. Legbelül.

És ha már a belsejéről volt szó, sürgősen ki kellett mennie a vécére. Fél kézzel megragadta a bőröndje fogantyúját, a nagy táskáját pedig a mellkasához szorította, és felvonszolta magát a lépcsőn. Mire megtalálta a kulcsát, kinyitotta az ajtót, lecsapta a táskákat, és végigszaladt a folyosón, már csak pár másodperce maradt.

Idős hölgyek. Semmi nedvesség, amikor és ahol szükség lenne rá. Aztán több liter, figyelmeztetés nélkül, amikor nem kellene.

Masa Pejrovszkaja a Mercedes Maybach hátsó ülésén hallgatta a dallamos, ritmusos olasz kifejezéseket, miközben az autó hazafelé araszolt. A kezét összefonta az ölében, és nézte a sirálytojás nagyságú, sárga gyémánt oldalainak ragyogó fényjátékát a jegygyűrűjén. Mellette Jurij oroszul káromkodott a telefonba. Egy izom megfeszült a nyakán.

Hihetetlen, hogy milyen villámgyorsan válhat az életed legjobb napja egyszerűen csak egy újabb dologgá, amelyen túl vagy.

Masa fülében az olasz nyelvtanító alkalmazás megismételt egy kifejezést arról, hogy milyen remek dolog odakint lenni. Vagy talán falfestményekről volt szó? Nem figyelt.

Jurij nem mulasztotta el közölni, hogy milyen ostobán és közönségesen viselkedett. Hogy mennyire tönkretette a reggelijét a Disney említésével. Hogy mindenkiét tönkretette.

De nem épp Jurij volt, aki el akarta hozatni a saját séfjét (erre végül nem volt lehetőség), mert nem volt hajlandó olyat enni, ami nem lúgos, és ragaszkodott hozzá, hogy a saját himalájai, rózsaszín sójával hintse meg az ételt egy kristályszelencéből a reggelinél? A volt nagykövet felesége végig őt figyelte, és Masa jól látta, hogyan néz rá.

Az a gond a windsori kastéllyal, hogy egy álom. A valódi emberek csak tönkreteszik.

Ma egy kereskedelmi háború volt kibontakozóban. A piacok mélyrepülésben voltak. Jurij forrt a méregtől, mert nem adtak el bizonyos részvényeket tegnap, amikor megbízást adott a tranzakcióra. Végül kifogyott a sértegetésekből, és egy dühödt bökéssel megszakította a hívást.

– Ötszázezer. Búcsút mondhatsz a galériádnak.

Dühödten és sebzetten pillantott a feleségére. A galéria szó hallatán végre a nő is felnézett rá. Helyes, gondolta a férfi. Ezért mondta. Mennyi mindent kellett tennie, hogy elnyerje Masa figyelmét! A nő véletlenül sem támogatta, amíg ő azért harcolt, hogy minden rendben legyen vele, kettejükkel és a jövőjükkel. Csak a műalkotások érdekelték – gyűjtötte, mutogatta őket, és olyanokkal találkozgatott, akik mellett okosnak érezte magát, mert ismerte a posztimpresszionizmus kifejezést. Emellett istennőként imádták. Hát, ezzel ő is évekig próbálkozott, miután rátalált tizenhét évesen, amikor tényleg egy istennő volt a kis pólójában és a koszos farmerjában, de mostanra belefáradt.

– Egyébként – mondta mintegy mellékesen, ahogy előre elpróbálta – Makszim meghalt.

– Tessék?

Nézte, ahogy Masa arca mozdulatlanná dermed.

– Ma reggel halt meg. Valószínűleg szívrohamot kapott. Kedvelted, ugye?

A nő egy pillanatig meg sem tudott szólalni. Amikor sikerült neki, alig lehetett hallani a hangját.

– Egy kicsit.

– Az a rengeteg zongoraóra! Jó sokat vettél. Eljátszhatnál néhány darabot, amit ott tanultál.

Figyelmesen tanulmányozta, ahogy Masa őt bámulja, mintha valami megdöbbentőt mondott volna. Mintha valami felháborítót tenne. Gyakran nézett rá így, nem mondott semmit, lepillantott rá az istennői piedesztáljáról, amely a sztratoszféráig ért. Pedig ő mást sem akart, mint hogy lépjen le mellé, és nyújtsa ki felé a kezét. Azt akarta, hogy a nő lángoljon a szégyentől, gyengén és alázatosan menjen oda hozzá, és szorítsa magához. Miért nem értette meg? Ebben a történetben Masa volt a gonosz. Miért mindig őt hibáztatta? A feje még mindig hasogatott. Miért hagyta, hogy annyit igyon? Vajon tudta, mi fog történni?

A nő kivette a fülhallgatóját. A csend úgy ölelte körül őket, akár egy halotti lepel, miközben kitalálta, hogy mit mondjon.

– Játszom majd valamit neked – motyogta végül. – Ha hazaértünk. – A könnyek majdnem előtörtek a mennyei, ragyogó szeméből, de tartotta magát.

Tényleg jégből van a szíve, gondolta a férfi. De egy napon megolvasztja majd.

A kastélyban a királynő hiába próbálta meg elterelni a gondolatait a szegény, oktalan fiatalemberről a szekrényben. A délutánt a versenyistálló vezetőjével töltötte, és átbeszélték a közelgő indulásaikat az ascoti derbin. Miután a nagyközönséget biztonsággal kitessékelték, épp elindult ellenőrizni a Nagy fogadóterem egyik gobelinjét, amely apróbb restaurálásra szorult, amikor egy őr elcsípte menet közben, és közölte, hogy Sir Simon sürgősen látni kívánja.

– Mondta, hogy miről van szó?

Az őr beleszólt a kétutas rádióba.

– Azt üzeni, hogy fejlemények adódtak, asszonyom – mondta szenvtelenül. A királynő értékelte a férfi érdektelenségét. A legkevésbé sem volt szüksége olyan személyzetre, akik bólogatnak és kacsintgatnak a hírek átadásakor. Az ilyesfajta emberek nem maradtak sokáig.

Egy sóhajtás kíséretében sarkon fordult, és visszament az irodájába. Ha Sir Simon így keresteti, akkor biztosan fontos dologról van szó. Visszament a IV. György magánlakosztályain keresztül, ahol a tegnap esti fogadást tartották, majd tovább a Főfolyosó irányába, ahol a magánlakosztályai sorakoztak. Ahogy elérte a Kupolás előcsarnokot, belebotlott egy kisebb csoportba, amely szemből érkezett. Innen indult az 1992-es tűz, és bár mostanában gyönyörűen festett az új mennyezettel, a legyező alakban szétterülő gerendákkal, a királynő időnként még mindig megborzongott, amikor keresztülsétált itt. A csoport ezzel szemben láthatólag megdöbbent, hogy itt találja.

A vezetőjük egy nagy tiszteletnek örvendő, előreugró állkapcsú, középkorú férfi volt széles mellkassal, hajszálcsíkos öltönyben és nyakkendőben.

– Igazgató úr!

– Felség! – Sir Peter Venn tábornok összecsapta a bokáját, és kurtán biccentett. Ő volt az egyetlen, aki nem tűnt meglepettnek. A windsori kastély jelenlegi igazgatójaként egy fényűző lakosztályban élt a Normann toronyban a Felső vár kapujánál, és a királynő jól ismerte. Sorrendben meg tudta volna nevezni a nemzetközi kiküldetéseit, és idézni is tudott volna az onnan kapott ajánlólevelek feléből. A nagybátyját is ismerte, akivel először még fiatal főhadnagy korában találkozott egy hongkongi partin a Britannia fedélzetén, és akinek számtalan kitüntetést adott át olyan titkos küldetésekért, amelyeket meg sem nevezhetett. Vennék ízig-vérig katonacsaládnak számítottak. Ha tényleg kitörne a forradalom, szeretné maga mögött tudni Petert. Vagy ideális esetben inkább pár lépéssel maga előtt.

– Elfoglaltnak tűnik – mondta, ahogy közelebb értek.

– Igazság szerint épp most végeztünk, asszonyom. Nagyon gyümölcsöző találkozó volt. Épp egy gyors idegenvezetést terveztem.

A királynő köszönésképp mellékesen rámosolygott a csoportra, amelynek a nagy részével tegnap este röviden már találkozott. Épp készült továbbindulni, de felfigyelt valamire Sir Peter arckifejezésében. Ha nem lett volna harcedzett tábornok, akit arra képeztek ki, hogy minden helyzetben állja a sarat, a királynő talán izgatottságnak nevezte volna. Egy pillanatra megállt, a tábornok pedig megragadta a kínálkozó alkalmat.

– Bemutathatom Kelvin Lót? – kérdezte. – Izgalmas munkát végez számunkra Dzsibutiban.

Az izgalmas munka hírszerzési tevékenységet jelentett. Sir Peter az MI6 és a külügyminisztérium nevében szervezett találkozót. Egy fiatal férfi ázsiai vonásokkal, aki valami sötét kapucnis pulóvert és – csak nem? de bizony! – melegítőnadrágot viselt, előrelépett, és félénken meghajolt. Úgy tűnt, mélyen meghatja a megtiszteltetés, hogy találkozhat vele. Jobban örült volna neki, ha nincs ilyen hatással az emberekre. Elég embert próbáló volt, bár nyilván a szószátyárok és az érzelemvámpírok (ezt a kifejezést Harrytől tanulta, és nagyon pontos leírása volt az unalmas figuráknak) még rosszabbak voltak.

– Itt volt tegnap este? – kérdezte a férfit.

– Nem, fels… asszonyom.

– Igazán?

Amikor a férfi végre felnézett az edzőcipőjéről, észrevette, hogy a királynő még mindig őt fürkészi.

– Késett a gépem – nyögte ki nagy nehezen.

A királynő feladta a próbálkozást. Az ember csak bizonyos mennyiségű időt szentelhet a mai hebegő-habogó ifjúságnak, legyenek azok bármily zseniálisak is. A csoport többi tagja sem bizonyult jobbnak tegnap este, és ma reggel sem. Az egyik férfi úgy remegett, akár a nyárfalevél a berkshire-i szellőben, és a mellette álló fiatal hölgy a jelek szerint épp készült elájulni. Búcsút intett nekik. Ki akarta deríteni, hogy mi mondanivalója akad Sir Simonnak, és elsietett az irodája felé, ahol a titkára várt rá.

Odakint felgyulladtak a fények, és opálos derengésbe vonták a gyepet és a Hosszú sétányhoz vezető ösvényeket. A királynő örült, hogy még nem húzták be a függönyöket. Odabent szétáradt a meleg és a fény, épp alkalmasnak tűnt az idő egy gin elfogyasztására.

De először következzék a munka!

– Igen, Simon. Miről van szó?

Sir Simon megvárta, amíg a királynő helyet foglal az asztalánál.

– A fiatal oroszról, asszonyom. Mr. Brodszkijról.

– Ezt gondoltam.

– Nem baleset történt.

A királynő összevonta a szemöldökét.

– Ó, istenem! Szegény fiatalember! Miből derült ki?

– A csomó, asszonyom. A patológus megsejtette, hogy valami nincs rendjén. Eltört a nyelvcsontja. Ez a csont a nyakban található, asszonyom…

– Tudom, mi az a nyelvcsont. – A királynő sok Dick Francis-regényt olvasott. A nyelvcsontok folyton eltörtek. Ez általában rosszat jelentett.

– Á! A törés nem feltétlenül bizonyít bármit is, mert egyébként is bekövetkezhet akasztás esetén. De a nyak körüli nyom is szokatlan volt. A patológus egész délután ezen dolgozott, mert meg akartunk bizonyosodni a történtekről. Mindenesetre szemügyre vette a helyszínen készült felvételeket… Hát, nem nyugtatták meg. Gond van a csomóval.

– Rosszul kötötte meg? – kérdezte a királynő feszülten. Elképzelte a szerencsétlen zongoristát, ahogy az öv után kapkod az elegáns kezével. Talán próbálta megmenteni magát, csak nem járt sikerrel. Milyen szörnyű!

Sir Simon megrázta a fejét.

– Nem a csúszócsomóval volt a gond a nyaka körül. Hanem a másik végével.

– Melyik végével?

– Nos, nyugodtan szóljon, hogy hagyjam abba… ha nem szeretné, hogy…

– Jaj, Simon, mondja már!

– Igenis, asszonyom. Ha szeretné… megfeszíteni… az élvezet kedvéért vagy más okból, rögzítenie kell a zsinórt valami szilárd tárgyhoz, hogy ne oldódjon ki. Úgy tűnik, hogy Brodszkij a szekrény ajtajának a fogóját választotta, aztán átvetette a zsinórt a feje feletti rúdon.

A királynő próbálta elképzelni szerencsétlen férfit a szekrényben, de nehezen tudta értelmezni a helyzetet.

– Biztos, hogy nem botlott meg?

– A jelek szerint erre nem volt szükség. – Sir Simon szánandó arcot vágott az újonnan szerzett ismeretei miatt. – Egy csúszócsomó esetében elég, ha behajlítja a térdét. Sokan, akik… az élvezet kedvéért csinálják… így járnak el, ahogy hallottam, mert ha megelégelték, azt hiszik, hogy egyszerűen felállhatnak, és meglazíthatják a hurkot, de ez nem mindig sikerül, mert elájulnak, vagy mégsem tudják kilazítani, és akkor…

A királynő bólintott. Ő is erre gondolt. Szegény, szegény fiatalember!

Sir Simon folytatta:

– De mindennek semmi jelentősége, asszonyom, mert nem így halt meg.

Rövid szünet következett.

– Hogy érti, hogy „nem így halt meg”?

– Ha Brodszkij így halt volna meg, készakarva vagy véletlenül, a testsúlya meghúzta volna a csomót, amely a hálóköntös övét az ajtóhoz rögzítette. De ez a csomó viszonylag laza volt: nem feszítette meg a test lefelé húzó súlya. A patológus reprodukálta a körülményeket egy hasonló övvel, és eléggé biztos benne. A Brodszkij nyaka körüli övet azután rögzítették az ajtó fogójára, hogy…

Hosszú szünet következett.

– Ó!

Teljes harminc másodpercig nem hallatszott más zaj a szobában, mint az aranyozott óra ketyegése.

Először azt hitte, hogy baleset történt, ami már önmagában is elég rosszul hangzott. Aztán a szándékos öngyilkosság, ami már kész szörnyűség volt… Most pedig kénytelen volt számolni egy új, elképzelhetetlennek tűnő eshetőséggel.

– Tudják, hogy kicsoda…

– Nem, asszonyom. Egyáltalán nem. Természetesen mielőbb szólni akartam róla felségednek. A Kerek toronyban most alakul egy nyomozócsoport. Ők dolgoznak majd az ügyön.

A királynő megitta a Dubonnet-vel kevert ginjét, amely elég erősre sikerült. Hiányolta Fülöpöt. A férje mondott volna valami faragatlan dolgot, amin ő elneveti magát, de közben a férfi azt is tudta volna, hogy valójában mennyire felzaklatta őt ez a helyzet, és megnyugtatta volna.

Nem mintha a személyzet vagy Lady Caroline Cadwallader, az aznapi udvarhölgye, aki együttérzőn végighallgatta, ahogy elsorolta a történteket, ne próbálta volna megnyugtatni. Az a néhány ember, aki ismerte az igazságot, szörnyű, sajnálkozó pillantással nézett rá, amit egyszerűen nem bírt elviselni. Nem maga miatt volt boldogtalan – ez nevetséges lett volna: a kastélyt, a közösséget és a fiatalembert sajnálta, akivel olyan brutális és megalázó módon végeztek. Emellett kissé ideges is lett.

Egy gyilkos kószált szabadon a windsori kastélyban. Vagy legalábbis tegnap éjjel itt kószált.

A királynő elkezdett készülődni a vacsorára – amely ezen az estén szűk baráti és családi körben zajlott –, és összeszedte magát. A rendőrség és az érintett állami szervek legjobb koponyái dolgoznak az ügyön, és bízhat benne, hogy mielőbb a végére járnak majd. Mindeközben ő esetleg titokban felhajt még egy gint.

{1} orosz parti (francia)

{2} kötelező (francia)