Debbie Macomber

AKI A VIRÁGOT SZERETI

Címoldal

Debbie Macomber

AKI A VIRÁGOT
SZERETI

A mű eredeti címe

Must Love Flowers

Copyright © 2023 by Debbie Macomber

This edition published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC. All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására. Az Európai Unió 2019/790 irányelve 4. cikkének (3) bekezdése alapján a művet tilos szöveg- és adatbányászatra használni. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FEKETE KATALIN

ISBN 978 615 104 021 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága Barátaim!

Miután elkészültem az Új remények című regényemmel, őszintén mondom, azt gondoltam, hogy újba már nem fogok belekezdeni. Negyven éve jelennek meg írásaim, és úgy éreztem, ideje kicsit ülnöm a babérjaimon, és nyugdíjba mennem. Nagyon sok olvasóm kiáltott fel, hogy: „Ne, muszáj folytatnia!” Olyan is volt, aki gratulált, és megköszönte a történeteimet.

Őszintén bevallom, hogy tényleg adtam a nyugdíjba vonulásnak egy esélyt. Először is összeállítottam egy listát azokról a dolgokról, amelyeket el akartam végezni. Nyilván ideje volt kisebb lakásba költözni, kiszelektálni a ruhákat, kitakarítani a fiókokat, mivel valami csoda folytán a házban minden egyes fiók valahogy szemetessé avanzsált. Nagyon vártam, hogy legyen végre egy saját szövőműhelyem, ahol szőhetek és tárolhatom a fonalakat. Volt egy rakás kötésmintám is, amelyek arra vártak, hogy felvegyem a kötőtűket. Még az is megfordult a fejemben, hogy visszaülök az iskolapadba, és tanulok valami újat.

Sajnos négy hónappal később ott ültem nyugtalanul, és unatkoztam, ráadásul a listámról egyetlenegy dolgot sem sikerült teljesítenem. Na jó, az egyik szekrényből kiválogattam a ruhákat. Folyamatosan zakatolt ugyanis az agyamban egy özvegyasszonyról szóló történet, és addig nem hagyott nyugodni, amíg végre le nem ültem a számítógéphez, és munkához nem láttam. És képzeljék, mi történt: újra megtaláltam önmagam.

Nem kellett volna négy hónapot várnom, hogy rájöjjek: akkor vagyok a legboldogabb, amikor írok. Ez nem jelenti azt, hogy visszatérek a korábbi évek munkatempójához, de továbbra is alkotok. A lényeg, hogy azért teremttettem erre a földre, hogy írjak, ez tesz boldoggá.

Az olvasóim támogatása a világmindenséget jelenti számomra, és köszönöm, hogy ennyire bíznak bennem. A visszajelzéseik a múltban is a történeteim irányjelzőiként szolgáltak, és ez a jövőben is így lesz.

Mindenképp szeretném megköszönni a csodálatos kiadói csapatnak, hogy mögöttem állnak. Minden egyes nap hálát adok azért a bizalomért, amelyet belém vetettek, és a bölcsességért, amellyel a könyveimet alakítják.

Ahogy már korábban említettem, nagyon örülök az olvasói visszajelzéseknek. Az összes közösségimédia-oldalon keresztül elérhetnek. Ha inkább levelet küldenének, a címem a következő: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA, 98366.

Szívélyes üdvözlettel:

Debbie Macomber

2023. nyara

Azoknak az özvegyeknek, akik magányosak, bizonytalanok, és úgy érzik, már nem bírják tovább.

Emellett Jenny Berrynek, Janice Alexandernek és Barbara Johnsonnak az elszántságukért, az erejükért és a bátorságukért.

Első fejezet

Joan Sample három perc leforgása alatt immár harmadjára pillantott a konyhai faliórára. A legkisebb fiának már jelentkeznie kellett volna. Meghívta Nicket vacsorára, elkészítette a kedvenc ételét, annak ellenére, hogy a saját születésnapja volt. Nick nem is válaszolt a meghívásra, úgyhogy Joan abban sem volt biztos, hogy a fia tényleg eljön-e. Már megterítette az ebédlőasztalt, a csirkés töltött tortilla pedig a sütőben várakozott a zöldséges rizzsel és a sült babpürével. Joan nem igazán szerette a töltött tortillát. De úgy tűnik, ehhez kellett folyamodnia: megvesztegeti a saját fiát, hogy az hazalátogasson. Steve-nek, a nagyobbik fiának legalább jó kifogása volt, ő ugyanis Phoenix közelében élt. És ő legalább telefonált.

Leroskadt a kedvenc, jól kipárnázott karosszékébe a nappaliban, és a televízió távirányítójáért nyúlt. A tévében az egyik kedvenc vasárnapi hírműsora ment: a résztvevők a hét eseményeit elemezték. Beszélő fejek. Csakhogy ezúttal Joan egy szavukat sem hallotta, sőt, a legkevésbé sem érdekelte, miről papoltak. Ritkán jött tőlük bármi jó hír.

Az előző héten volt anyák napja, és a fiai egy kálákból meg fehér rózsából álló csokrot küldtek neki, egy doboz bonbon kíséretében. Legalább emlékeztek rá, hogy mennyire szereti a virágokat. Balszerencséjére a születésnapja röpke hét nappal későbbre esett. Steve és Nick pedig úgy érezte, hogy a csokorral meg a csokoládéval már letudta mind az anyák napját, mind a születésnapját.

Amíg Jared élt, Joant nem zavarta, hogy a fiai nem törődtek vele, és ritkán mutatták ki a szeretetüket vagy az elismerésüket. A férje sosem felejtette el az anyák napját, és a felesége születésnapját is igyekezett különlegessé tenni. Joan még négy évvel a halála után is gyászolta a férfit. Az egész élete lángba borult abban a percben, amikor Jared szíve megállt.

Nemrégiben hallotta, mennyire jól megy a dolga annak a fogásznak, aki átvette Jared praxisát. Ennek a hírnek örömmel kellett volna eltöltenie, hiszen ez azt jelentette, hogy a férje páciensei könnyen váltottak orvost. Sokan éveken át jártak Jaredhez, és mivel Joan a rendelő recepciósaként és könyvelőjeként is dolgozott, többükkel baráti viszonyt ápolt.

Joan nagyon szeretett a férjével dolgozni. Más pároknak nehézséget okozott, ha minden nap minden percét együtt kellett tölteniük, de ők nem bánták. Remek csapatot alkottak. A lehető legközelebbi viszonyban álltak, egymás lelki társai voltak. A napjai üresek voltak Jared nélkül. Kietlenek. Kopárak. Sötétek. Nélküle mintha az élete értelme tűnt volna el, nem maradt oka arra, hogy reggelente kikeljen az ágyból.

Joan megrázta a fejét. Nem volt hajlandó elfogadni, hogy ez a veszteség megint fájdalommal borítsa be, mint oly gyakran. Négy év telt el azóta. Négy hosszú, kínzó év. A pandémia végképp nem segített. Jared alig hat hónapja ment el, amikor az egész országot lezárták. Az első pár hónapban elzárkózott mindentől és mindenkitől ő is, attól félve, hogy elkapja a vírust. Ahogy azonban teltek a napok és a hetek, Joan egészen hozzászokott az elszigeteltséghez. Már szinte örült annak, hogy begubózhatott. Ismerős volt. Megszokott.

Ahogy feloldották a kijárási tilalmat, hetente pár alkalommal végül kimerészkedett otthonról. Sosem hosszú időre, és állandóan maszkot viselt, óvatosan közlekedett. Elvégezte, amit aznapra felírt magának – mindig listát készített –, és sosem maradt sehol tovább, mint ameddig szükséges volt, majd azonnal hazasietett az otthona biztonságába. A legtöbb esetben inkább a neten rendelte meg azt, amiből kifogyott; erre még a pandémia alatt szokott rá. Az egyedüllét immár megszokottá vált, és rájött, hogy igazából nem is bánta. Az otthonán kívül eső világ kockázatos lehet. Jobb, ha elkerüli.

Joan mélyen a gondolataiba merült, és összerezzent, amikor megcsörrent a telefon. Egy pillanatra rá sem jött, mi szól. Felugrott a karosszékből, és visszasietett a konyhába, a pulton kereste a telefont, mivel úgy emlékezett, utoljára oda tette. Megesküdött volna rá, hogy a fél életét a készülék keresésével tölti. A legszívesebben kidobná a csudába azt a vackot, ha nem lenne szüksége rá.

Meg sem nézte, hogy ki hívja, csak felkapta a negyedik csengés után.

– Halló? – szólt bele kissé zihálva az őrületes keresgélés miatt.

– Boldog születésnapot! – hallatszott a nővére, Emmie dallamos hangja.

– Köszönöm – mondta Joan, és magában hálát adott a testvéréért, akire az utóbbi időben leginkább támaszkodott. Emmie csodás üdvözlőlapot küldött a hét elején, és egy ajándékutalványt a Cutting Edge-be, Joan kedvenc fodrászatába. A helynek Charlene Royce, Emmie egyik barátnője volt a tulajdonosa, aki fodrászként dolgozott ott, mielőtt megvette volna a szalont. A két nő egy osztályba járt a gimnáziumban.

Emmie a szokásos vidám módján csacsogott a telefonba, úgy, mintha mindig épp a nevetés készülne kitörni belőle. A két testvér nagyon szoros kapcsolatot ápolt, az őket elválasztó sok-sok kilométer ellenére is.

– És hogy tervezed megünnepelni a születésnapodat?

Joan megvonta a vállát, habár a nővére nem láthatta a reakcióját.

– Sehogy. Ez már nem is fontos az én koromban.

– Hány éves is vagy? – évődött vele Emmie.

A testvére tökéletesen tisztában volt vele, hányadik születésnapját ünnepelte aznap Joan.

– Ötvennégy. Kérlek, ne is emlékeztess!

– Úgy mondod, mintha legalábbis hetven lennél.

És pontosan úgy is érezte magát.

– Nemsokára annyi leszek.

– Az még messze van. Addig jó sokat élhetsz még, kis húgom – feddte meg Emmie. – De ehhez változtatnod kell azon, ahogy a mindennapokhoz hozzáállsz. Végre csinálj valamit a magad örömére is! Szabadulj ki otthonról, élvezd az életet, szívj egy kis friss levegőt! Sétálj a tóparton! Menj el vásárolgatni, és szerezz be egy új ruhát! Add ki az egyik szobádat valakinek!

– Fogadjak albérlőt? – Micsoda őrült gondolat! Nem is értette, mégis mik jutnak a nővére eszébe. – Hogyne, neki is látok azonnal. – A nővérének rengeteg jó ötlete volt, ám Joan egyiket sem akarta megfogadni.

– Komolyan beszélek. Ki kell törnöd az elefántcsonttornyodból, és ennek az a legjobb módja, kis húgom, hogy valaki másért teszel dolgokat. Esküszöm, hogy remekül éreznéd magad a bőrödben, ha megtalálnád a módját annak, hogy másokon segíthess. Beszéltem Charlene-nal, amikor az ajándékutalványodat rendeltem meg, ő például pont albérlőt keres, és nagyon lelkes.

– Most csak hülyéskedsz, ugye? – Joan az égnek emelte a pillantását.

– Talán igen, talán nem. Ettől függetlenül szerintem érdemes lenne rajta elgondolkodnod. Azzal, ha befogadsz egy lakótársat albérlőként, segítesz rajta, és még az is lehet, hogy ő is segít rajtad. Jared már négy éve elment. Ideje lenne, hogy újra élj egy kicsit.

Joant igazán nem kellett emlékeztetni arra, hogy hány éve is veszítette el a férjét. Ha az ember több mint huszonöt évet tölt együtt valakivel, akivel együtt élnek, együtt dolgoznak, és mindent megosztanak egymással, akkor nem jut olyan egyszerűen túl az elvesztésén csak azért, mert már „ideje lenne”.

– Néha úgy érzem, mintha csak tegnap történt volna. – Még most is akadtak olyan napok, amikor önkéntelenül is arra gondolt, hogy megoszt Jareddel egy vicces anekdotát, amit a neten talált, vagy egy érdekes történetet, amit olvasott. A legutóbb is azon kapta magát, hogy el akarja neki mondani azt az ötletét, hogy fessék újra a konyhát, és csak utána jutott az eszébe, hogy a férje már elment. Nem csak elment. Meghalt, és eltemették.

– Tudom, mennyire nehéz időszak volt ez számodra – felelte Emmie együttérzőn. – Már korábban is mondtam, viszont akkor mindig elküldtél a csudába, de Joan, drágám, tényleg el kellene gondolkodnod azon, hogy elmenj pszichológushoz.

Szinte az összes beszélgetés, amit a nővérével folytatott, ugyanerre a témára futott ki. Joan minden egyes alkalommal mereven elutasította az ötletet. Meg sem akarta fontolni, hogy egy vadidegennel ossza meg a szívfájdalmát. Ha Jaredről beszélt bárkinek, azonnal könnyek csordultak a szeméből. Teljesen megszégyenülne, ha egy idegen előtt kiborulna. Ha pedig egyszer rákezd, akkor képtelen lenne összeszedni magát.

– Ha a pszichológust ellenzed – folytatta Emmie, aki nem volt hajlandó ejteni a témát –, akkor legalább fontold meg, hogy elmész egy gyászterápiás csoportba. Úgy hallottam, hogy elképesztően hasznosak.

– Nem, köszönöm.

– Joan, legalább gondolkodj el rajta! Végül is mit veszíthetsz? Legalább találkoznál olyanokkal, akik hasonló cipőben járnak: ők is elvesztettek valakit, akit annyira szerettek, mint te Jaredet. Támogatnának, erre pedig nagy szükséged lenne most és a jövőben is.

Joan gépiesen megrázta a fejét.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Miért nem?

– Csak elbőgném magam, és tudod, hogy azt mennyire utálnám. – Szinte látta magát, ahogy a körben berendezett székek egyikén ül, kisírja a szemét, és annyira kiborul, hogy meg sem tud szólalni. Aztán ki kellene fújnia az orrát, akkor meg olyan hangot adna ki, mint egy gágogó liba. Nem, teljesen kizárt.

– Ne hülyéskedj már! És akkor mi van, ha elérzékenyülsz? Nem gondolod, hogy ott aztán mindenki megértené? Szerintem egy ilyen csoportban mások is ezerszer kisírták már a szemüket.

– Majd gondolkodom rajta – ígérte meg Joan, azt remélve, hogy ezzel a testvére megelégszik.

– Komolyan mondod?

Joan egy pillanatra lehunyta a szemét. Emmie csak nem hagyta abba. A nővére nem volt hajlandó ejteni a témát, annak ellenére sem, hogy mennyire kínos volt ez Joannak.

– Miért olyan fontos ez neked? – kérdezte.

– Hogy miért? – visszhangozta Emmie. – Mert a testvérem vagy, és aggódom érted. Pont ezért gondolom azt, hogy jót tenne, ha keresnél egy lakótársat, az talán segítene abban, hogy újra visszatérj az életbe. Olyan vagy, mint egy remete.

– Ez nem is igaz. Eljárok otthonról… Jó, nem valami sokat, de nem lettem agorafóbiás.

– Hát ennek igazán örülök – felelte Emmie, majd másra terelte a szót, mert nem akart már többet ezen a témán lovagolni. – Egyébként Charlene-nal jót beszélgettünk, amikor az ajándékkártya miatt felhívtam. A pandémia alatt megvette a Cutting Edge-et, és most jól megy az üzlet.

Évek óta Charlene vágta Joan haját, és közben összebarátkoztak.

– Igen, hallottam róla – mondta Joan, és büszkén gondolt a közös barátjuk nagy vállalására.

– Mikor is voltál utoljára nála hajat vágatni?

Emmie tapintatosan nem említette, hogy Joannak bizony többre is szüksége lenne, mint egy hajvágás. Az elmúlt négy évben a hajába már több ősz szál vegyült, és inkább szürkés színt vett fel. Talán megfontolhatná, hogy újra befesteti, ahogy régen is tette.

– Hát, nem mostanában.

– Mikor?

– Na jó, igazából két éve.

– Tudtam! – Emmie sosem fogta vissza magát, ha azt érzékeltethette a testvérével, hogy ő bizony megmondta. – Ígérd meg, hogy kérsz egy időpontot tőle!

– Megígérem. – Egy hajvágás tényleg jót fog tenni. A haja igencsak megnőtt, és a tincsei is rendezetlenül lógtak. Már ráfért egy frizuraigazítás. Jared mindig is szerette, ha rövid volt a haja, és ő is nagyon megszokta, hogy milyen könnyen és gyorsan elkészíthette reggelente a frizuráját a rendelőbe indulás előtt. Mivel korábban sosem volt hosszú haja, most nagy szenvedés volt, hogy mit csináljon vele, és általában csak összefogta copfba, hogy ne lógjon az arcába. Ez a hossz öregítette, és nem állt jól neki. Ám mivel a legtöbb napon csak saját magát látta a tükörben, és senki mást, kit érdekelt?

– Ha elmentél Charlene-hoz, utána mindenképp küldj nekem képet magadról, hogy lássam az új frizurádat – kérte Emmie.

– Meglesz. – Joan ezt az ígéretet jó szívvel tette. Igazából csak egy megfelelő indokra várt, hogy elmehessen a fodrászához.

– És hogy vannak a fiúk? – érdeklődött a nővére.

– Jól. Kaptam tőlük egy szép csokrot anyák napjára. – A bonbont nem is említette, amelyet egyből a hűtőbe tett. Nem nagyon evett vagy tartott otthon édességet. Mivel Jared fogorvos volt, nem nézett jó szemmel a fogszuvasodást okozó dolgokra.

– És a szülinapodon is kerestek?

– Steve nemrég telefonált. Azon lelkendezett, hogy megkapta végre az előléptetéséhez szükséges ajánlást. – A beszélgetésük rövid volt, és Joan azóta is sokat gondolt rá. A fia gyakran beszélt Zoéról, arról a nőről, akivel randizgatott. A kapcsolatuk komolynak tűnt, és Joan már azt várta, hogy mikor jelentik be az eljegyzésüket. Most azonban, amikor Zoe felől kérdezett, a fia gyorsan témát váltott, és hamar le is tette a telefont. Erről viszont nem akart Emmie-nek mesélni. – Steve lesz az elosztóközpont új vezetőhelyettese – terelte el a szót. A fia nagyon szerette a munkáját, és jó is volt benne, így gyorsan haladt előre a Dick’s Sporting Goods áruházban. Huszonhét évesen már biztosra vehette, hogy pár éven belül ő lesz az elosztóközpont vezetője. Joan büszke volt a fiára és az elhivatottságára. Annak ellenére, hogy aggódott a magánélete miatt, jóleső érzés töltötte el, ha arra gondolt, milyen felelős felnőtté vált mindkét fia.

– Ez remek. És még mindig együtt jár azzal a hogyishívjákkal?

– Zoe – mondta Joan.

– Igen, Zoéval? Már egy ideje együtt vannak.

– Bizony – bólogatott Joan, de nem tett hozzá semmit. A rövid beszélgetéseik valahogy kötelező feladatnak tűntek a fia számára, mintha Steve úgy érezte volna, hogy illik felhívnia az anyját a születésnapján, de nem lenne ideje többre pár perces csevegésnél.

– Nickkel mi újság mostanában? – kérdezte Emmie.

– Ó, hát tudod, ő mindig három-négy vasat tart egyszerre a tűzben – válaszolta Joan. – Egy nagy építkezésen dolgozik éppen, egy seattle-i társasházon. – Nick már kis korában is akkor volt a legboldogabb, ha kalapács, szögek és egy fadarab volt a kezében. Ácsnak született.

Jared sosem bánta, hogy egyik fia sem választotta az orvosi hivatást. Steve az ellátóláncok menedzseléséből szerzett főiskolai diplomát, Nick pedig ácstanonc lett, amint leérettségizett. Joan nagyra értékelte a férjében, hogy nem befolyásolta a fiaikat a pályaválasztás terén, hanem hagyta, hogy a saját útjukat járják. Joan volt az, aki abban reménykedett, hogy Steve vagy Nick egy nap átveszi az apjuk praxisát, de az élet nem így hozta.

A telefonja zizzent egyet, jelezve, hogy üzenete érkezett.

– Szerintem Nick írt – mondta Emmie-nek, és a szíve boldogan megdobbant a gondolattól, hogy a fia nemsokára átjön vacsorára. – Majd később beszélünk.

– Ne felejts el képet küldeni, ha Charlene végzett a frizuráddal!

– Meglesz. Most rohanok.

Joan gyorsan bontotta a hívást, majd azonnal megnézte a beérkező üzenetét.

Nicktől jött, aki szívesebben írt, mint telefonált. Elnézést kért, amiért mégsem tud aznap az anyjával vacsorázni.

Semmi indoklás. Semmi kifogás.

Így hát Joan újfent egyedül töltötte a születésnapját. Mint az elmúlt négy évben mindannyiszor.

Második fejezet

Joan a képernyőt bámulta, miközben azon gondolkodott, hogy mely betűket használja a szókirakós játékban. Minden reggelét így kezdte. Ez segített abban, hogy az elméjét frissen tartsa, csakúgy, mint az Eiffel-tornyot ábrázoló, ezerdarabos kirakó, amin mostanában dolgozott. Elképesztően apró darabok hevertek mindenfelé az ebédlőasztalon. Egykoron ezen a tölgyfa asztalon nagy családi vacsorákat tálalt fel, és ugyan a bútor még most is rengeteg feladatot látott el, egyiknek sem volt a családjához vagy az étkezéshez köze.

Régen bezzeg…

Az életét immár egy sor olyan dolog jellemezte, amelyek mind elmúltak.

Joan hátratolta a székét a számítógéptől, és a konyhába ment, hogy töltsön magának egy újabb csésze kávét, amikor meghallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. Egyetlen rövid pillanatra beléhasított a félelem, de aztán eszébe jutott a hevederzár. Csak olyasvalaki jöhetett be, akinek kulcsa volt hozzá.

– Anya! – kiáltotta Nick, mintha arra számított volna, hogy az anyja a bejárati ajtó mellett várja az érkezését.

– Itt vagyok. – Joan kijött a konyhából, kezében tartva a gőzölgő kávéscsészét, és az előszobában találkozott össze a fiával. Nick az emeletre vezető lépcső aljában állt. Jared annak idején azért választotta ezt a házat, mert annyira tetszett neki, hogy az emeleten volt két nagy hálószoba. A szülők hálója viszont a földszinten kapott helyet, távol a fiúktól, akik tinédzserkorukban meglehetősen sokáig maradtak fent esténként.

Nick egy percig csak bámult az anyjára, az apjáéra annyira hasonlító barna szemével, aztán összevonta a szemöldökét.

Joan egyből nyugtalan lett.

– Minden rendben?

Egyből számtalan lehetséges nyomasztó gondolat árasztotta el, mint a hegyoldalon lezúduló esővíz. Vajon Nick elvesztette az állását? Autóbalesete volt? Aggasztó diagnózist kapott?

– Ja, minden rendben – válaszolta a fia, de mintha nem is ott járt volna az esze.

– Az jó – mondta Joan, és megkönnyebbülésében sóhajtott egyet. Pont elég gondja volt magának is, és úgy érezte, nincs ereje bármi mással foglalkozni. – Csak hát nem túl gyakran látogatsz meg ilyen korán. Mi újság? – Együtt bementek a konyhába, ahol automatikusan töltött egy bögre kávét a fiának. Csakúgy, mint az apja, Nick is koffeinfüggő volt.

– Ma csak később kezdjük a munkát egy ellenőrzés miatt – felelte a fia. Leült az asztal mellé, és a kirakót nézte, amelynek már csak úgy a negyede hiányzott. Felvett egy darabkát, megvizsgálta, majd beillesztette a helyére.

Joan alig tudta megállni, hogy rászóljon. Ez az ő kirakója volt, és ő szerette volna teljes egészében végigcsinálni. Azért töltött felette hosszú órákat, mert csodás érzés volt látni, ahogy alakul a kép. Nem volt szüksége segítségre, és nem is akarta, hogy bárki belenyúljon.

– Sajnálom, hogy nem jöttem el a születésnapodon – jelentette ki Nick.

– Küldtél üzenetet. – Amiben a fia semmit nem írt arról, miért mondta le a találkozót. Joan gyanította, hogy inkább a barátaival töltötte a napot, és amerikai focit néztek. A töltött tortillás tál érintetlenül hevert a hűtőben. El ne felejtse odaadni neki, mielőtt elmegy, különben csak kidobná az egészet a szemétbe.

Nick nem nézett a szemébe, úgy jegyezte meg:

– Sajnálom, de dolgoztam.

– Vasárnap?

– Anya, nagyon szorít minket az idő ezzel a munkával. Ha késünk a mi részünkkel, akkor azzal a többi munkafolyamatot tartjuk fel. És hadd ne mondjam, mennyire nyűgösek a villanyszerelők, ha nem végzünk akkorra, amikor ők már a huzalozást csinálnák.

– Remélem, legalább kifizetik a túlóráidat.

Nick felpillantott a kirakó mellől, és kisfiúsan elmosolyodott.

– Persze, és pont emiatt akartalak meglátogatni.

– Tényleg?

– Igen. Mivel lemaradtam a születésnapodról, mit szólnál, ha elvinnélek valahová vacsorázni?

A meghívás kellemesen meglepte. Joan nem is emlékezett, mikor evett utoljára étteremben. Egyszer-egyszer rendelt magának ételt, de annak semmi értelmét nem látta, hogy étterembe menjen egyedül. Régen bezzeg… Az érzés megint felbugyogott benne, mint az élesztő a tésztában. Jareddel annak idején rendszeresen eljártak kettesben vacsorázni.

Egykor a régi barátaival is tartotta a kapcsolatot. A főiskolai évfolyamtársaival néhányan évente háromszor-négyszer is találkoztak, hogy együtt ebédeljenek. Ám a pandémia ezt a szokást is eltörölte. A lezárások óta mintha mindenki csak a maga útját járná.

Miután Jared egy súlyos agyvérzés következtében váratlanul meghalt, rokonok és barátok egész hada segített neki feldolgozni a veszteséget. Ám ez a támogatás hamar lecsengett, majd a koronavírus okozta világjárvány óta szinte teljes lett a csend. És ez azóta sem változott.

– Nos, mit szólsz? – kérdezte Nick, megszakítva az anyja gondolatmenetét.

Egy őrült pillanatig azon morfondírozott, hogyan utasíthatná vissza finoman a meghívást, hiszen az lenne a jobb és a biztosabb megoldás, de végül meggondolta magát. Nehogy már megijessze egy étteremben elfogyasztott vacsora! Muszáj többször eljárnia otthonról, ha tovább akar lépni. Emmie örömmel hallaná, hogy a testvére tényleg próbálkozik.

– Hogyne, menjünk! Van ötleted, hová?

– Anya! – vigyorgott Nick. – A te születésnapod, dönts te!

– Én? – És habár ez roppant furcsának tűnt egy olyan asszonytól, aki egy forgalmas rendelőben a tényleges fogászati kezelést leszámítva minden feladatot ellátott, hirtelen rettenetesen nehéznek találta, hogy egy ilyen apró döntést meghozzon.

– Bizony, mert tömve vagyok pénzzel – felelte a fia, rendkívül lelkes arckifejezéssel. – Bármelyik éttermet választhatod.

– És mi lenne, ha azt mondanám, a Canlisba vigyél? – Az étterem szinte Seattle jelképévé vált, és általában több hétre előre lefoglalták az összes asztalt. Jared és Joan a huszonötödik házassági évfordulójukat ünnepelték ott. A legszebb emlékei között őrzi. A Canlis felszolgálói különlegessé tették a vacsorájukat.

Nicknek a szeme se rebbent.

– Kétlem, hogy lenne szabad asztaluk, de megpróbálom.

– Vagy szerinted az Il Lucano túlélte a pandémiát? – A családi tulajdonú olasz étterem Jared egyik kedvenc helyének számított. Joan ott ette élete legfinomabb parmezános padlizsánját.

– Nem is tudom – válaszolta Nick, azzal elővette a telefonját. Siri segítségével rákeresett az információra. Felpillantott, elmosolyodott, és bólintott. – Bizony, úgy tűnik, hogy él és virul a hely, ahogy mi is. Felhívom őket, és foglalok egy asztalt holnap este fél hétre. Jó az úgy?

– Tökéletes. – Joan meglepve tapasztalta, mennyire feldobta ez a meghívás. Évek óta nem volt semmilyen különleges esemény, amit várhatott. És az, hogy a meghívás a fiától érkezett, még ünnepibbé tette az alkalmat.

– Most már muszáj indulnom – mondta Nick, azzal felállt az asztal mellől, és odavitte az üres csészéjét a mosogatóba. – Érted jövök holnap hatra. Légy készen, jó?

– Persze, és vacsora után elviheted magaddal a töltött tortillát.

Nick szeme felcsillant.

– Az a kedvencem! Kösz, anya! – Nick megpuszilta az anyját, majd kilépett az ajtón.

Joan egyszerre érzett lelkesedést és aggódást. Azonnal a hálószobájába ment, hogy megnézze, milyen ruha jöhet szóba a különleges estére. Amikor azonban odalépett a szekrényhez, megpillantotta magát az ajtóra erősített tükörben, és leesett az álla. Nem csoda, hogy a fia olyan furán bámult rá, amikor megérkezett. Szörnyen nézett ki. Meg sem fésülködött, és egy régi farmert meg egy melegítőfelsőt viselt, ami már kifakult a rengeteg mosástól. Papucsot húzott a lábára, és még csak egy leheletnyi sminket sem tett fel. Be kellett ismernie magának, hogy döbbenetes volt a különbség ahhoz a megjelenéshez képest, amikor reggelente még munkába indult. Régen bezzeg adott arra, hogy jól nézzen ki.

Régen bezzeg még minden más volt, vallotta be. Oly sok minden megváltozott, és nem feltétlenül a jó irányba.

Nem akarta tovább bámulni a tükörképét, ezért inkább lehajtotta a fejét: szégyenkezett, amiért ennyire elhanyagolta a külsejét, és ennyire nem törődött saját magával. Már harmadik napja viselte ugyanezt a kopott farmert és kifakult felsőt.

Azt leszámítva, hogy kiment a verandára a postáért, több mint egy hete nem hagyta el a házat. Régen bezzeg az övéké volt a legszebb kert az utcában. Mindenki tudta, hogy mennyire szereti a virágokat. Most pedig már az is nagy szó volt, ha egyáltalán kilépett a házából. Megannyi veszteség, megannyi fájdalom. És most már a megjelenésére sem adott. Nem csoda, hogy Nick úgy nézett rá, mintha nem ismerné meg a saját anyját. Joan is alig ismerte meg a tükörképét, azt a nőt, akivé vált.

Ekkor jutott eszébe a nővére születésnapi ajándéka. A fia vacsorameghívása a legjobb apropó arra, hogy új frizurát csináltasson magának. Elég időt fecsérelt már arra, hogy magát lehordja, így hát odalépett a komódhoz, ahová Emmie üdvözlőlapját tette. Kinyitotta, és kivette belőle az ajándékkártyát, a szívében az öröm apró szikrái táncoltak. Elmegy vacsorázni, és ha már egyszer ilyen remek programja van, akkor kicsípi magát. Ehhez azonban először időpontot kell kérnie a fodrászhoz, ezért nekilátott megkeresni a telefonját. Rossz szokása szerint valahol szanaszét hagyta a házban. Jó pár percbe telt, mire megtalálta a hálószobájából nyíló fürdőszoba mosdópultján.

Ahogy felkapta, és kifelé indult, a pillantása az ágyra esett, ami még mindig vetetlenül állt. Amikor még dolgozott, eszébe sem jutott addig munkába indulni, amíg ki nem pakolta a tiszta edényeket a mosogatógépből, és be nem ágyazott. Soha. Mostanra pedig, anélkül, hogy feltűnt volna, hagyta, hogy az egykor oly fontos dolgok elsikkadjanak – a kinézetét is beleértve.

Félrerakta a telefonját, megkerülte a nagy franciaágyat, és teljes erőbedobással nekilátott a beágyazásnak, még a díszpárnákat is szépen elrendezte. Előtte hetekig az ágy sarkába dobva hevertek, otthagyva és elfeledve, kicsit úgy, ahogy Joan általában érezte magát.

Miután végzett, apró sikerélményként könyvelte el a dolgot. Újra kézbe vette a telefonját, és az ágy szélére ült, amíg a kontaktjai között meg nem találta a Cutting Edge fodrászszalont. Amikor a recepciós felvette, Joan rádöbbent, mekkora hülyeséget csinált. Szinte semmi esélye sem volt, hogy ilyen hamar időpontot kapjon, hiszen Charlene-nál hetekre előre lefoglaltak minden szabad percet. Milyen idióta volt, hogy azt gondolta, a barátnője átszervezi a napját az utolsó pillanatban miatta.

– Halló? – ismételte a recepciós.

– Jaj, bocsánat! – szabadkozott Joan, miután tudatosult benne, hogy még mindig nem szólalt meg. – Joan Sample vagyok, és egy vágásra szeretnék időpontot kérni Charlene-hoz. – Abban a pillanatban döntötte el, hogy inkább mégsem festeti be a haját. Úgy érezte, kiérdemelte azokat az ősz hajszálakat, és nem akarta elrejteni őket. Ez van, ezt kell szeretni.

– Charlene-nak sajnos nincs szabad időpontja a következő két hétben. Mikor szeretne jönni?

Joan pont ettől tartott.

– Igen, gyanítottam, hogy ez a helyzet.

Úgy tűnik, nem sikerült kellőképpen palástolnia a csalódottságát, mert a recepciós folytatta:

– Nemrég kezdett nálunk egy új lány, Bailey. Nagyon ügyes, és van még pár szabad időpontja, hogy ha hamarabb jönne hozzánk.

Joan attól félt, hogy ha két hetet kell várnia Charlene-ra, akkor a végén előáll valami kifogással, és lemondja.

– Gondolom, Bailey nem érne rá esetleg holnap délután… – próbálkozott Joan alig némi reménnyel a hangjában.

– Épp ma reggel mondta le az egyik vendége az időpontját. Holnap délután három óra megfelelne önnek?

– Igen, az tökéletes lenne.

– Remek, akkor be is írtam. Szeretettel várjuk holnap délután háromkor egy hajvágásra, Joan.

– Köszönöm. Nagyon szépen köszönöm.

– Igazán nincs mit – felelte a kedves fiatal nő, majd bontotta a hívást.

Joan legszívesebben táncra perdült volna a hálószobájában. Egyszer s mindenkorra visszaveszi a fején terjeszkedő szénaboglya felett az irányítást. Elég volt belőle. Apró dolog volt ez, és mégis hatalmas teljesítménynek érezte.

Következő lépésként nekilátott, hogy átnézze a gardróbját. Jó pár percet töltött azzal, hogy vállfákon lógó ruhákat tologatott a szekrény egyik oldaláról a másikra, majd kivett belőle egy virágos mintájú, megkötős selyemblúzt. Mellé Jared egyik kedvencét, egy sötétkék szoknyát választott. A férje mindig megdicsérte, ha ezt viselte.

A fájdalom hulláma váratlanul öntötte el, és a mérhetetlen veszteség érzése szinte megfojtotta. Az eddigi lelkesedése olyan hirtelen hagyta el, ahogy jött, és a helyében csak a mély gyász maradt. A férjével közös életéből a leginkább ezek az apróságok hiányoztak. Az egymásnak szánt mosolyok. A viccek, amelyeket senki más nem érthetett, de őket mindig megnevettették. Jared lágy érintése, mielőtt lekapcsolták a lámpákat alvás előtt, a szeretetteljes szavai és a bókjai. Ezeket a sors mind elvette tőle, Joan pedig nem tudta, hogyan éljen tovább a férje nélkül.

Jared volt az élete nagy szerelme. A főiskolán találkoztak, és attól a naptól kezdve, hogy összeismerkedtek, senki más nem volt az életében. A sors egymásnak rendelte őket. Nem csupán a fél élete veszett oda a férjével. Az egész élete. Most már csak céltalanul létezett.

Nem akart az önsajnálatban vergődni, így gyorsan átment a konyhába, nehogy belecsússzon a fájdalma sötét vermébe. Könnyek gyűltek a szemébe, és pislogva próbálta visszatartani őket. Jared halála óta kismilliószor kisírta a szemét, és gyakran még most is úgy ébredt fel éjszaka, hogy könnyes volt az arca. Némely napokon olyan erős volt a fájdalom, hogy azon merengett, vajon miért nem hal bele a veszteségbe.

Dél körül járt, mire először megéhezett. Bekapcsolta a helyi híreket, habár nem tudta, miért hallgatja egyáltalán. Kizárólag az időjárásról, a közlekedési nehézségekről és a helyi bűnesetek számának folyamatos emelkedéséről beszéltek. Miközben fél füllel a riporterre figyelt, a kirakó darabkáit vizsgálgatta, és egy almát majszolt, amit időről időre mogyoróvajba mártott. A nagyobbik fia, Steve ette mindig így az almát. Joannak be kellett látnia, hogy igazából remek módja annak, hogy az ember egyszerre vigyen be vitamint és proteint. Erről aztán eszébe jutott a legutóbbi beszélgetésük. Olyan érzése volt, hogy a fia alig várja, hogy letegyék a telefont. Ez pedig zavarta. Más esetben rákérdezett volna, hogy mi történt közte és Zoe között. Most azonban hagyta, hogy a beszélgetés másra terelődjön, és már megbánta.

Hallotta, hogy megérkezett az aznapi posta, és mivel jobb dolga nem volt, kinyitotta a bejárati ajtót, és benyúlt a postaládába, amit az ajtó külső oldalának bal felére erősítettek. Csupán pár dolog volt benne, hiszen a legtöbb számlát immár a neten fizette be, és postán szinte csak reklámanyag érkezett, ami egyenesen ment is a szemétbe. Nem várta, hogy bárki más emlékezhet a születésnapjára, de azért remélte, hátha.

Miközben a konyhai kuka felett állt, automatikusan dobálta bele a szórólapokat meg a hirdetéseket. Az egyik egy jakuzzikiárusításról szólt, a másik új ereszcsatornákat reklámozott. Ha hajlandó lenne arra, hogy árajánlatot kér a csatornás cégtől, akkor kapna egy ötvendolláros Amazon-kupont. Hurrá!

A következő küldemény viszont felkeltette a figyelmét. A környék közös képviselőjétől érkezett, és személy szerint Joannak címezték. Feltépte a borítékot, és elolvasta a levelet.

Nagyot sóhajtott, lehunyta a szemét, és a legszívesebben dühösen toppantott volna a lábával. A közös képviselő szerint ugyanis Joan megszegte a háztulajdonosok szerződésében szereplő száznégyes paragrafust, amelyet pedig ő és Jared az aláírásukkal hitelesítettek. A kertje állapota az elvárt szint alá esett, és a környék lakóinak bántja a szemét, ráadásul a közeli ingatlanok értékét is csökkenti. Mindez éppen azért aggasztó, mert Joan kertje régebben olyan gyönyörű volt. A levél mindenesetre azonnali tetteket követelt. Joan tizennégy napot kapott, hogy rendezze a kialakult helyzetet, vagy súlyos büntetést rónak ki rá.

Kertrendezés. Joan olyan ritkán lépett ki a házából, hogy fel sem tűnt neki, milyen régóta le kellene már nyírni a füvet. A virágágyásai jelenlegi állapota teljesen lehangolta, ezért inkább rájuk sem nézett.

Mindig Jared tartotta rendben a kert füves részét, míg ő az ágyásokkal foglalatoskodott. A múlt nyáron ugyan Nick egy párszor átment az anyjához, és lenyírta a füvet, de csak akkor, ha Joan felhívta, és a segítségét kérte. Tudta, hogy a fia nem igazán szereti a kerti munkát, ezért nem szívesen terhelte ezzel. Nick ezt az egészet kellemetlen feladatnak tartotta, és nem is volt olyan megbízható, amint azt a születésnapi rövid üzenete is bizonyította. Joanra ebben a pillanatban nagyon ránehezedett az egyedüllét súlya, és leroskadt egy székre, azon mélázva, hogy miként oldja meg ezt a helyzetet.

Összeszorította a száját, és megacélozta magát: nem lesz az a tehetetlen nő, aki mástól várja, hogy megoldja a problémáit. Diplomás asszony volt, józan ésszel. Azt teszi, amit bárki más tenne ebben a helyzetben: felvesz egy kertészt.

Harmadik fejezet

Maggie Herbert felkapta a hátizsákját, majd szépen csendesen kisurrant a hálószobája ajtaján. A siker abban rejlett, hogy előbb induljon el otthonról, mint ahogy az apja felébredne. A délelőtti műszakot vállalta a Starbucksban, és a reggelek mindig őrülten zsúfoltak voltak, amit nem bánt, hiszen így gyorsabban telt az idő, mielőtt a Seattle Central College-ba ment volna az óráira.

Leanne, aki rendes körülmények között a kasszát kezelte volna, épp otthon feküdt betegen, bár az influenzája furcsamód pont egybeesett azzal, amikor a négy barátnője a tengerpartra utazott. A főnökük megkérte Maggie-t, hogy helyettesítse Leanne-t a betegszabadsága idején. Maggie gyanította, hogy úgy három napba telhet, mire a kolléganője meggyógyul. Ő pedig bármilyen feladatot elvállalt, amíg az nem kavart be a délutáni tanulásába. Ilyenkor járt a betegápolásiképzés-óráira, és korrepetált az általános iskolában. Közeledett a vizsgaidőszak, és napok óta késő éjjelig magolt, majd alig négyórányi alvás után indult is a kávézóba.

Jól kellett sikerülnie a vizsgáinak, mivel több ösztöndíjat is megpályázott. A szorgalmi időszak végeztével több munkát vállalhat, amire bizony nagy szüksége volt, hiszen enélkül sosem tudna a saját lábára állni, és elköltözni.

Ezen a téren végre jó hírt kapott: nemrégiben találkozott Mrs. Royce-szal, egy bolttulajdonossal, aki kiadná az egyik szobáját. Elbeszélgettek, és kiderült, hogy Mrs. Royce férje külföldön dolgozik, az asszony pedig társaságra vágyott. A bérleti díj elfogadható volt, és Maggie vitt magával több ajánlólevelet is. A beszélgetés jól sikerült, és Mrs. Royce azt ígérte, hogy amint ellenőrizte az ajánlásokat, jelentkezik. Ha az asszony beleegyezik, Maggie akár azonnal be tudna költözni. Már alig várta.

– Maggie! – A hívás a nappaliból érkezett, amiből a lány rögtön tudta, hogy az apja újra lerészegedett. Az utóbbi időben sajnos ez már szokásává vált.

Habár hajnali négy óra volt, Roy Herbert félig összeroskadva ült az elnyűtt, kinyitható fotelében, a fejét oldalra hajtva nézett a lányára. Maggie feladta azt a reményét, hogy észrevétlenül kisurranhat a bejárati ajtón, annak ellenére, hogy lábujjhegyen jött végig a hálószobájától. Nem kellett hozzá nagy jóstehetség, hogy tudja, az apja megint részeg.

Maggie elkeseredett. Azt hitte, már réges-rég a munkában lesz, mire az apja észreveszi, hogy eltűnt a házból. Amennyire csak lehetett, kerülte vele a találkozást. Azóta, hogy az anyja már nem volt az életük része, az apja egyre többet ivott, és emiatt sokszor került rémes hangulatba.

– Láttad a villanyszámlát? Állítólag tartozásunk van. A szolgáltató azt írta, hogy le fogják kapcsolni az áramot. – A férfi könyörgő pillantást vetett a lányára. – Be tudnád fizetni helyettem?

Maggie a legszívesebben felsóhajtott volna. Az apja a teljes rokkantsági nyugdíját alkoholra költötte, aztán pedig elvárta tőle, hogy fizesse a komplett rezsiköltséget. Mivel félállásban dolgozott, és iskolába járt, nem engedhetett meg magának több kiadást.

Az apja vagy nem értette meg, vagy nem is érdekelte, hogy a lányának mennyire sokat kell dolgoznia azért, hogy kifizesse a tandíját. Ráadásul nemrégiben adott neki pénzt a villanyszámlára. De most úgy tűnt, a férfi inkább piát vett belőle. Sejtenie kellett volna, hogy ez lesz. Ebben a pillanatban még egyértelműbben tudta, hogy el kell költöznie otthonról. Talán ha már nem lakna itt, az apja kénytelen-kelletlen összeszedné magát.

– És mi van azzal a pénzzel, amit korábban adtam? – kérdezte, és igyekezett palástolni a csalódottságát.

Az apja megvonta a vállát.

– Al és én…

– A Half Pint sörözőben költötted el, igaz? – Maggie próbált nem túl vádló hangot megütni. Mérhetetlenül idegesítette, hogy az apja képtelen volt bármiért is felelősséget vállalni. Mindent a lányára hárított. Ez túl nagy elvárás volt, hiszen – amennyire meg tudta ítélni – a férfi a kisujját sem emelte fel, hogy változtasson a dolgokon.

– Ne csináld már! – motyogta Roy. – Én igazán próbálkozom. De fogalmad sincs, mennyire fáj az élet.

Roy évek óta a rokkantsági nyugdíjából élt, miután az egyik építkezésen balesetet szenvedett, és megsérült a háta. Munkát nem tudott vállalni, és ez így volt már évekkel azelőtt is, mielőtt Maggie anyja meghalt. Az asszony elvesztése tökéletes indokként szolgált arra, hogy miért iszik. Kijelentette, hogy csak sörözve bírja ki a napot, és nem is vett tudomást arról, hogy a függősége már olyan mértékben elhatalmasodott rajta, hogy alkoholistává vált. Maggie többször is javasolta neki, hogy menjen el az Anonim Alkoholisták gyűlésére, de mintha a falnak beszélt volna. Roy állította, hogy nincs alkoholproblémája, és hogy bármikor abbahagyhatná az ivást, ha akarná.

– Be kell fizetnem azt a számlát, Mags, vagy lekapcsolják az áramot.

– Már odaadtam minden pénzemet. – Maggie közben észrevette, hogy a fotel mellett egy üres hatos söröskarton hevert, pár kiürült whiskysüveggel együtt. – Apa, hogy lehetsz ennyire felelőtlen? Ha kikapcsolják az áramot, az a te hibád lesz.

Ugyan viszonylag kevés a bevétele, de még így sem kellene, hogy megélhetési gondjaik legyenek. A házat az anyjától örökölte, és nem volt rajta jelzálog sem. Roy, a felesége és Maggie akkor költöztek ide, amikor a lány nagyanyja meghalt. Maggie tízéves volt ekkor, és ez volt az első igazi otthona. Addig a családjuk kis lakásokat bérelt. Miután megörökölték a házat, Roy szinte alig tett valamit, hogy fenntartsa annak állapotát. A tetőn befolyt az esővíz, és az épületben több helyen is károsította a falakat.

– Apa – próbálkozott Maggie még egyszer –, muszáj abbahagynod az ivást. Meg fog ölni. Képtelen vagyok egy fedél alatt élni veled, ha azt látom, hogy eliszod az életedet. El akarok költözni, és csak hogy tudd, már elkezdtem új helyet keresni.

Az apja erre már felkapta a fejét. Ültében kiegyenesedett, és vádlón bámult rá.

– Itt hagynál?

– Igen. Nem bírom nézni, hogyan teszed tönkre magad azzal, hogy állandóan iszol. Mindig azt mondod, hogy bármikor abba tudnád hagyni, de mégsem teszed meg, én pedig képtelen vagyok újra és újra feltakarítani a romokat utánad. Be kell látnod, hogy alkoholproblémád van. – Habár nem mondta ki, Maggie úgy érezte, azzal, hogy egy fedél alatt lakik vele, bűnrészesként segíti az apja függőségét. A férfi rá támaszkodott szinte mindenben, és ez a teher már több volt, mint amit el bírt viselni.

– Úgysem teszed meg – mondta az apja bizakodó hangon. – Mindketten tudjuk, nem engedheted meg magadnak, hogy saját lakást bérelj, amíg ebbe a drága iskolába jársz. Muszáj lesz itt maradnod, ha már egyszer úgy döntöttél, hogy olyan oktatásra pazarlod a pénzedet, amire semmi szükséged.

– Ápolónő leszek – erősködött Maggie. – Anya is ezt szerette volna, és nem érdekel, hogy mennyibe kerül.

A férfi csak megrázta a fejét, és hangtalanul pufogott tovább.

Maggie igyekezett nem tudomást venni róla. Amint visszajelez Mrs. Royce, már költözik is. Az apjának igaza volt a lakásbérlés költségével kapcsolatban. Pénzszűkében lévő főiskolásként nem futná a bérleti díjra, még akkor sem, ha három másik diákkal osztoznának rajta. Seattle-ben és környékén botrányosan magas volt a lakbér.

– Sosem hagysz itt engem – ismételte Roy. – Csak én vagyok neked.

– Tévedsz, apa. Amint találok valahol olcsó lakást, azonnal elköltözöm.

A férfi úgy nevetett fel, mintha nem hinne neki.

– Úgysem fogsz. Pont annyira van szükséged rám, mint nekem rád.

Maggie mindezt már ezerszer hallotta. Most is mindent megtett, hogy kizárja a férfi szavait.

– Mennem kell a munkába.

A lány a bejárati ajtó felé indult, nem hagyta, hogy az apja kijelentései elrontsák a napját. Könnyen lerázta magáról a férfi elutasító hozzáállását, mert tudta, ilyenkor csak az alkohol beszél belőle.

– Ne merészelj itt hagyni, lányom! Még nem fejeztem be. Ki tudnánk fizetni a számlákat, ha elfelejtenéd azt az iskolát, és teljes állást vállalnál.

Maggie-nek össze kellett szorítania a fogát, olyan erősen, hogy az már szinte fájt, hogy ne szóljon vissza az apjának. Tudta ugyan, hogy a férfi most képtelen tisztán gondolkodni, és próbált nem tudomást venni a szavairól, mert csak elszomorították volna, de nagyon nehéz volt.

– Ápolónő leszek. Ez az álmom, és nem fogod elvenni tőlem. – Habár nem akarta hagyni, hogy az apja fogást találjon rajta, a válasza minden egyes szava mégis mintha puskagolyó lett volna, és mind célba is talált.

– Ugyan már, Mags, ne veszekedjünk! Ígérem, abbahagyom az ivást.

A lány ezt már ezerszer hallotta.

– Indulnom kell, vagy elkések a munkából.

– Jó, de miután végeztél a suliban, hoznál nekem vacsorát? Nagyon ennék egy hamburgert.

– Meglátom, mit tehetek. – Több mint valószínű, hogy egész nap csak ennyi szilárd táplálékot venne magához az apja.

Mivel az apja feltartotta, Maggie alig pár perccel a műszakkezdés előtt érkezett meg a Starbucksba. Igyekezett rendezni a gondolatait, hogy a lehető legjobb hangulatban lásson neki a napjának.

Beállt a kassza mögé. A reggeli betérők közül többen is törzsvendégnek számítottak, és némelyiküket már név szerint ismerte. Össze kellett szednie magát, hogy le tudja rázni magáról a korábbi rossz hangulatot. Mivel Maggie nagyon fegyelmezett volt, már rég megtanulta, hogyan mosolyogjon olyankor is, amikor az apja előtte felbosszantotta. Az anyja halála óta most először remélhette, hogy elszabadulhat tőle.

– Jó reggelt! – köszönt a vendégnek, és már nyúlt is a papírpohárért, hogy ráírja a rendelést és a nevet.

A férfi védősisakja azonnal elárulta, hogy az építőiparban dolgozik, és Maggie magában megjegyezte, hogy eddig még nem látta a kávézóban. Az utcában pár sarokkal lejjebb építettek egy nagy társasházat, így feltételezte, hogy a férfi az ott dolgozók egyike lehet.

– Jó reggelt! – mormolta az új vendég, és a tekintetét a falon lévő itallapra emelte. Mialatt a választékot olvasgatta, Maggie-nek önkéntelenül is az jutott az eszébe, hogy a férfi sötétbarna szeme a kedvenc csokis süteményére emlékezteti. Az édesanyja mindig brownie-t sütött neki a születésnapjára, nem pedig szülinapi tortát, mert Maggie annyira szerette őket, és könnyen meg tudta osztani a barátaival.

Azt is észrevette, hogy a férfi igazán jóképű, bár gyanította, hogy bizonyára házas. Ugyan nem volt rajta karikagyűrű, de azt a munkások közül amúgy is kevesen hordták, nehogy sérüléshez vezessen. De még ha szingli is lett volna, Maggie-nek igazán nem volt most ideje egy kapcsolatra. Egyszer valamikor azért majd jó lenne.

– Egy dupla eszpresszót kérek, egy sajtkrémes bagelt, és szeretnék még egy szelet citromtortát is. – A pillantása átvándorolt Maggie-re, éppen csak annyi időre, hogy rámosolyoghasson. Bizony, ez a fickó nem szégyelli bevetni a csáberőt.

– Meglesz – felelte Maggie, és nem is foglalkozott a felé küldött laza mosollyal. Kiszámolta neki a végösszeget, amit a férfi ki is fizetett, és ötdolláros borravalóval fejelt meg. – A neve? – kérdezte a lány, hogy ráírja a pohárra, mielőtt továbbadná Ashley-nek, aki a rendeléseket készíti el.

– Einstein – válaszolt a pasi helyett a mögötte álló férfi, aki nyilván egy barátja volt.

Egyértelmű, hogy becenév.

– Köszönöm, Einstein, a rendelése máris készül.

Úgy tűnt, mindkét férfi az építkezésen dolgozik.

– Egy páran elmegyünk munka után sörözni egyet, nem jössz velünk? – kérdezte a második fickó most a barátjától.

– Mit adhatok? – szólt közbe Maggie, aki nem akarta feltartani a sort.

– Jaj, elnézést! – szabadkozott a férfi, majd felpillantott a menüre. – Egy szalonnás, cheddar sajtos, tojásos szendvicset kérnék, és egy frapucsínót.

Miközben Maggie felvette a rendelést, hallotta, hogy Einstein azt válaszolja:

– Ma nem lehet. Vacsorázni viszem anyámat.

– Az anyádat? – A másik fickó felnevetett. – Haver, annyira nem találsz senkit, aki randizna veled, hogy a saját anyádat viszed étterembe? – A férfi ezt az információt valamiért elképesztően szórakoztatónak találta.

– Hahaha, nagyon vicces vagy! Én sem így képzelek el egy jó kis estét, ebben biztos lehetsz. De az anyám érzelmi válságban van, amióta az apám meghalt, olyan, mintha egy sötét felhő lebegne a feje felett. Ezzel muszáj valamit kezdeni.

– Haver, ez nem hangzik jól.

Maggie neki is elmondta a rendelése végösszegét, és megkérdezte a nevét: Kurt. A férfi lehúzta a hitelkártyáját a leolvasón.

– Tudom, hogy többször kellene meglátogatnom, de akárhányszor elmegyek hozzá, lehangoltan jövök el.

– Akkor miért viszed el vacsorázni?

A két férfi előrébb került a sorban, és egy másik vásárló, ezúttal egy törzsvendég lépett a kasszához. Miközben Maggie felvette a rendelését, továbbra is hallotta a két fickó beszélgetését.

– Nem mentem át hozzá a születésnapján – vallotta be Einstein.

Ez a pasi felültette a saját anyját, méghozzá a születésnapján! Ez mindent elmondott róla.

– Letojtad az anyádat a szülinapján? Ez nem pálya, haver.

– Tudom, de jó okom volt rá. Végül is dolgoztunk vasárnap, emlékszel? – Ashley közben odaadta Einsteinnek a rendelését. A férfi elvette, majd tovább várakozott a barátjával.

Kurt nekidőlt a pultnak, mintha legalábbis ezzel hamarabb kapná meg a reggelijét.

– Ja, tényleg, az szörnyű volt. Utálok vasárnap is dolgozni, de szép pénzt kaptunk érte.

– Nagyon szépet – bólogatott Einstein.

– Sajnálom, hogy nem tudsz velünk jönni ma este.

– Igen, én is. Hidd el, szívesebben lennék veled meg a fiúkkal a Duke’sban.

Ashley odanyújtotta Kurtnek a rendelését, a két férfi pedig kisétált a kávézóból. Maggie továbbra is őket nézte, és látta, amint beszállnak egy nagy furgonba, ami nyilván túl nagy volt ahhoz, hogy beférjen az autós kiadóablakhoz.

Maggie folyamatosan vette fel a rendeléseket, ám közben időről időre kipillantott a parkolóba, ahol Einstein és Kurt kocsija állt. Érdekes. Einsteinnek semmi kedve nem volt az időt az anyjával tölteni, amikor Maggie a világon mindent megadott volna, hogy akár csak tíz percet tölthessen az édesanyjával.

Már csaknem öt év telt el az anyja halála óta, de Maggie minden egyes nap gondolt rá, és szenvedett a hiányától. Elaine Herbert egy rutinműtétre feküdt be a kórházba, de elkapott egy fertőzést, amit az antibiotikumok segítségével sem sikerült legyőznie. Maggie ekkor döntötte el, miközben az édesanyját látogatta, hogy ápolónő lesz. A fertőzés vérmérgezést okozott, és az édesanyját napokon belül elvitte, mivel túl gyenge volt a szervezete ahhoz, hogy tovább küzdjön.

Az édesanyja halálát követően Maggie egész világa darabjaira tört. Az apja, aki addig csak néha-néha italozott, most megadta magát az alkoholizmusnak, és egyre többet vedelt. Amint felkelt, máris egy sörért nyúlt a kávé helyett. Az állapota olyan szinten leromlott, hogy Maggie már alig bírta nézni. Az alkohol a legrosszabbat hozta ki az apjából.

A férfi szerint Maggie semmit sem tudott jól csinálni. Az anyja halálát követően tőle várta el, hogy főzzön, takarítson és beszerezze azt az alkoholmennyiséget, amellyel aztán merev részegre ihatta magát. Ó, mennyire hiányzott Maggie-nek az édesanyja!

A műszakja végeztével Maggie megfogta a hátizsákját, és az óráira indult. Ashley is ugyanekkor fejezte be a munkát.

– Hogy ment a beszélgetés Mrs. Royce-szal? – kérdezte Ashley, miközben Maggie átdobta a táskáját a vállán.

Maggie lelkesen mesélt.

– Szerintem nagyon jól. Magányosnak tűnt. Úgy éreztem, hogy neki inkább arról szól ez az egész, hogy valaki legyen mellette, nem pedig a pluszpénzről. Azt ígérte, hogy ma felhív valamikor, és elmondja, hogyan döntött.

– Remélem, összejön.

– Jaj, hát én is! Köszönöm, hogy szóltál erről a lehetőségről. – Ashley volt az, aki először említette neki, hogy Mrs. Royce albérlőt keres. Maggie épp nagyon maga alatt volt egy csúnya veszekedés miatt az apjával, és úgy tűnt, az elköltözésről szóló imái végre meghallgatásra találtattak.

– Nem nagy ügy. Mrs. Royce az anyám barátnője, és szívesen megemlítettelek neki.

– Nekem igenis nagy ügy – felelte Maggie.

– És mennyi van még hátra a képzésből? – kérdezte Ashley.

– Két év. – Amint felveszik Maggie-t a kórházba, már megengedhetné magának, hogy egyedül béreljen lakást. Legalábbis ez volt a terve. De ha szívesen lakik Mrs. Royce-nál, akkor akár tovább is ott maradhat. Csak azon múlik a dolog, hogy jól kijönnek-e az asszonnyal, mivel ez újdonság lesz mindkettőjük számára.

Maggie azonban ezzel eléggé előreszaladt, hiszen még meg sem kapta a pozitív választ a főbérlőtől.

Az első órája végén Maggie egyből megörült, amikor meglátta, hogy hangüzenete érkezett Mrs. Royce-tól. Az asszony azt kérte, hívja vissza.

Maggie nagy lelkesedéssel kiment az épületből, és megnyomta a gombot, amivel automatikusan tárcsázta az asszony számát.

– Üdv! Maga az, Maggie? – kérdezte Mrs. Royce. Az ötvenes évei végén járó üzletasszony gyakran dolgozott sokáig, és nem akarta, hogy a háziállatai mindennap olyan későig legyenek bezárva a négy fal közé. A férje külföldön kapott munkát, a nő pedig magányosnak érezte magát, és olyasvalakit keresett lakótársnak, aki a segítségére lehet az állatok ellátásában.

– Igen, én vagyok az. Ne haragudjon, hogy nem tudtam felvenni a hívását, de órán voltam.

– Mindjárt gondoltam – felelte az asszony, és egy pillanatra elhallgatott, mintha nem szívesen folytatná a mondandóját. – Nézze, Maggie, attól tartok, nincsenek jó híreim.

– Nincsenek? Nem értem, tegnap még annyira biztatóan nyilatkozott, amikor beszéltünk. Esetleg valamelyik ajánlásom nem felelt meg? – Maggie úgy érezte, mintha egyszerre rázná ki a hideg, és a szíve is megállt volna egy pillanatra. Nem értette, mi történhetett, és mitől dőltek hirtelen dugába a tervei.

– Ennek az egésznek semmi köze magához. Maga tökéletes lett volna. Beszéltem mindenkivel, akitől az ajánlásait kapta, és ők is csupa jót mondtak. Már pont kerestem volna, hogy elmondjam, a magáé a szoba, amikor felhívott a bátyám. A lánya, az unokahúgom váratlanul Seattle-be költözik, és kellene neki egy hely, ahol lakhat. Épp egy csúnya szakításon van túl, és Dean szerint, ha velem élne, az átsegítené ezen a nehéz időszakon. Annyira sajnálom, Maggie!

A lány igyekezett legyűrni a csalódottságát, és kihúzta magát.

– Semmi szükség, hogy bocsánatot kérjen. Teljesen megértem.

– Mindenesetre körbekérdezek, és ha hallok kiadó szobáról, megadom az ön számát, ha nem bánja.

– Az remek lenne. Köszönöm, Mrs. Royce.

– A dolgok mindig okkal alakulnak úgy, ahogy – mondta az asszony kedvesen. – Tudom, hogy most csalódott, de a megfelelő lehetőség és a megfelelő lakótárs biztosan nemsokára felbukkan az életében.

Maggie is ebben reménykedett. Nem tudta, meddig bírja még elviselni, hogy az apjával éljen.