SZELLEMEK A FEJBEN

PAUL TREMBLAY

„Ördögien finom horror.”

Publishers Weekly

„Zseniálisan ijesztő.”

Library Journal

„Rendkívül jó stílusban megírt és kivitelezett regény.”

Booklist

„Magával ragadó és igazán félelmetes, kevés thriller tudja ennyire jól megragadni a pillanatot.”

B&N Reads

„Tremblay elképesztő módon bizonytalanítja el az olvasót, a feszültség a tetőfokára hág.”

Kirkus Reviews

„Ijesztő, de lebilincselő olvasmány, a horror rajongóinak remek választás.”

SFRevu

„Részben pszichológiai thriller, részben ördögűzős horror, nem mellesleg az év egyik legpörgősebb és legokosabb regénye.”

The Life Sentence

„A Szellemek a fejben az egyik legjobb regény idén.

Paul Tremblay megerősíti, amit már sejtettünk: ő napjaink egyik legjobb horror írója.”

This is Horror (UK)

„Erre a könyvre úgy fogunk emlékezni, mint az év egyik legnyugtalanítóbb, mélyen felkavaró művére, ami könnyen lehet, hogy fordulópontként fog szolgálni a horrorban.”

Shock Totem

„A Szellemek a fejben ijesztő portré korunk társadalmáról, ahol a Gonoszt, ha nem is létezik bibliai értelemben, létrehozzuk mi magunk sokkal félelmetesebben.”

The Day

IMPRESSZUM

Paul Tremblay: A Head Full of Ghosts

Copyright © 2014 by Paul Tremblay

Hungarian translation © Huszár András, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paul Tremblay: A Head Full of Ghosts

HarperCollins Publishers, New York, 2015

Fordította: Huszár András

ISBN: 978-963-419-128-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-129-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Frank Rizzo

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Salamon Teodóra

Korrektor: Kohuth Galla Ágnes

Műfaj: horror

Emmának, Stewartnak és Shirley-nek

„Úgy rémlik, ő lépett először a pallóra, közben a B-film képsorai peregtek.”

Future of the Left: „An Idiot’s Idea of Ireland”

„Kellemes itt kint ebben a nagy szobában, és szabadon mászni körbe-körbe!”

Charlotte Perkins Gilman: A sárga tapéta

„Tudsz titkot tartani? Elárulhatok valamit neked? Hiszed vagy sem: nem vagyunk egyedül idebent.”

Bad Religion: „My Head Is Full of Ghosts”

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

– Ez most biztos nagyon nehezedre esik, Meredith!

Rachel Neville bestsellerszerző kifogástalan őszi kollekciót visel: sötétkék kalapja színben harmonizál kényelmes, térdig érő szoknyájával, drapp gyapjúkabátján pedig akkora gombok díszelegnek, mint egy-egy kiscica buksija. Gondosan a lába elé nézve igyekszik tartani a lépést a repedésekkel szabdalt járdán: a palakövek rézsútosan felfelé meredeznek, látni engedve a hézagokat a talajban, és meglazult tejfogak módjára billegnek a talpa alatt. Kislány koromban bevett módszerem volt, hogy piros fogselymet hurkoltam a lifegő tejfogak köré, majd napokig hagytam lógni róluk, mígnem a rakoncátlan fog magától ki nem hullott. Marjorie folyton azzal cukkolt, hogy nem merem kihúzni a fogam, végigkergetett a házban, hogy megrántsa a viaszos fogselymet, én meg felváltva sikoltoztam és viháncoltam, hol azért, mert irtó jól szórakoztam ezen, hol meg azért, mert megijedtem, mi lesz, ha hagyom, hogy kihúzza a fogamat, és úgy rákap az ízére, hogy azonmód megszabadít az összes többitől is.

De fura! Tényleg ennyi idő eltelt volna azóta, hogy ezen a környéken laktunk? Még csak huszonhárom éves vagyok, de ha valaki rákérdez az életkoromra, úgy szoktam fogalmazni, hogy két év múlva töltöm be a negyedszázadot. Szeretem megdolgoztatni az agytekervényeiket, figyelni őket, amíg kimatekozzák az eredményt.

Letérek a kövezett járdáról, inkább az elhanyagolt, elburjánzott utcafronti udvarok füvét taposom; tavasszal és nyáron felverte a kerteket a gyom, most pedig, az első hideg őszi napok érkeztével kezd elszáradni a zöld fűtakaró. Falevelek és gazok csiklandozzák a bokámat, az edzőcipőmet karistolják. Ha Marjorie itt lenne, alighanem szőne egy kurta mesét a rothadó növénytakaró alatt hemzsegő gilisztákról, pókokról és egerekről, amelyek rohamot indítanak azon balga ifjú hölgy ellen, aki elkóborolt a biztonságos ösvényről.

Rachel nyitja ki a ház ajtaját: nála van kulcs, nálam nincsen. Türelmesen félrehúzódom, körmömmel lekapirgálok egy darabka fehér festéket a bejárati ajtóról, és a farmerem zsebébe mélyesztem. Miért ne vihetnék haza egy kis szuvenírt? A pattogzó, málladozó ajtólapból meg a pikkelyekben hámló tornác állapotából ítélve nem én vagyok az első, aki nem tudott ellenállni a kísértésnek.

Nem gondoltam volna, hogy ennyire hiányzott a ház. Alig tudok napirendre térni afölött, hogy mennyire elszürkült. Vagy régen is ilyen szürke volt?

Besurranok a bejárati ajtón, s az halkan nyikordul mögöttem. Megállok az agyonkoptatott, keményfa parkettával borított előszobában, és lehunyom a szemem, hogy megvárjam, amíg teljes valójában kirajzolódik előttem a hosszú távollét utáni hazatérés első pillanatfelvétele: olyan nagy a belmagasság, hogy soha nem értem fel a mennyezetig; öntöttvas radiátorok bújnak meg a szobák megannyi szegletében, már-már lesben állnak, hogy agresszíven sziszegve kieresszék a fáradt gőzt; szemben ott az étkező, valamint a konyha, ahol szigorúan tilos volt téblábolnunk, meg egy folyosó, amely egyenesen a hátsó ajtóhoz vezet; jobbra nyílik a nappali, ahonnan újabb folyosók ágaznak szerte, akár egy kerék küllői; egy szinttel lejjebb, a padló alatt pince húzódik, habarccsal megkötött betonból öntött alapzattal – sosem felejtem el, milyen hűvösen férkőzött a lábujjaim közé a döngölt földpadló. Balról tátja el a száját a zongora klaviatúrájára emlékeztető lépcső: a fehérre mázolt korlát és párkányzat fekete lépcsőfokokat és pihenőket keretez. A lépcső három fordulóval, két lépcsőpihenővel vezet fel csigavonalban az emeletre. Így néz ki: hat lépcsőfok, pihenő, jobbra fordul, utána csak öt lépcsőfok, újabb pihenő, jobbra fordul, hat lépcsőfok, és már fent is vagyunk az emeleti folyosón. Imádtam, hogy mire felértünk az emeletre, háromszázhatvan fokos fordulatot tettünk, attól viszont az idegbaj kerülgetett, hogy középről lespóroltak egy lépcsőfokot.

Kinyitom a szemem. A ház öreg és elhanyagolt, ám bizonyos szempontból semmit nem változott. A megülepedett porrétegek, a pókhálók, a repedezett vakolat, a pöndörödött tapéta azonban valami oknál fogva mesterkélt hatást keltenek, mintha szándékosan megrendezték volna az idő múlását, hogy elmesélhessem a történetet, amit olyan sokszor meséltek már el, hogy elvesztette a jelentését. Még számunkra is, akik pedig átéltük az eseményeket.

Rachel letelepszik egy hosszú kanapé túlsó végére a nappaliban, amely gyakorlatilag kong az ürességtől. A kanapé bőrhuzatát védőponyvával takarták le, hátha valaki botor módon helyet akarna foglalni rajta. Bár az is lehet, hogy a fólia Rachelt védi a dohos kárpitozással való érintkezéstől. Rachel kalapja az ölében pihen, mint egy fészkéből kilökött, erőtlen madárfióka.

Úgy érzem, ha megkésve is, de mégiscsak illendő volna reagálnom valamivel a kijelentésként feltett kérdésére.

– Hát valóban nem könnyű. Megkérhetlek, hogy ne szólíts Meredithnek? A Merryt jobban szeretem.

– Ne haragudj, Merry. Talán rossz ötlet volt idejönnünk. – Rachel feláll, amitől a kalapja a padlóra rebben, majd a kabátzsebébe mélyeszti a kezét. Eltűnődöm, vajon eldugott-e magának ő is egy festékdarabot, tapétacsíkot vagy más emléktárgyat a házból. – Máshol is interjúzhatok veled. Elmehetünk valahova, ahol nem érzed magad kényelmetlenül.

– Á, nem gáz! Jó ez így. Önként vállaltam az interjút. Csak hát…

– Ideges vagy. Abszolút megértem.

– Éppen ez az, hogy nem! – Úgy ejtem ki a „nem”-et, ahogy anyukám szokta: dallamos hanglejtéssel. – Ellenkezőleg: nem is értem, hogyan lehetek ennyire nyugodt. Ez most biztos furán fog hangzani, de meglepően jó érzés itthon lenni. Nem tudom, van-e ennek bármi értelme, és máskor nem szoktam ennyit fecsegni, szóval az is lehet, hogy tényleg csak ideges vagyok. Na de mindegy is. Üljünk le!

Rachel visszaereszkedik a kanapéra.

– Merry, tisztában vagyok vele, hogy alig ismerjük egymást, de bízhatsz bennem. Becsszóra. Kellő tisztelettel és odafigyeléssel fogom kezelni a témát.

– Köszönöm. Efelől semmi kétségem. – Leülök a kanapé másik végébe; besüpped alattam, mint egy kalapos gomba. Hálát adok annak, aki leterítette a lepedőt. – Inkább a történet miatt ódzkodok kicsit. Nem rólam szól, úgyhogy nem formálhatok rá jogot. Azonkívül nem lesz egyszerű kijelölni a csapásirányt egyik-másik feltérképezetlen területen. – Büszkén mosolygok a frappáns metaforán.

– Vegyük úgy, hogy együtt vágunk neki a nagy felfedezésnek! – Oldott mosollyal válaszol a feszengésemre.

– Na és hol szerezted? – kérdezem.

– Már micsodát, Merry?

– A bejárati ajtó kulcsát. Megvásároltad a házat? Mondjuk nem egy rossz befektetés. Az előző lakónak ugyan nem térült meg anyagilag, hogy idegenvezetést tartott az érdeklődőknek a hírhedt Barrett-házban, de ez nem jelenti azt, hogy ne lehetne sikeres vállalkozást építeni rá. Tök jó reklámkampányt lehet vele időzíteni a könyv megjelenéséhez. Újra megnyithatjátok a nagyközönség előtt a házat. Ha te nem akarod megszervezni, kérd meg az ügynöködet. Az étkezőben tarthattok dedikálással egybekötött könyvbemutatókat, az biztos megdobná a keresletet. Az ajándékbolt mehet az előszobába, a könyv mellett tuti jól fogynának a jópofa vagy épp morbid ajándéktárgyak. Segítek berendezni az emeleti szobákat, akár rövid jeleneteket is eljátszhatunk. Leszek a… hogy is fogalmaztad meg a szerződésben? „Kreatív tanácsadó”. Szerzek kellékeket, majd mondom, mit hova tegyetek… – Egyre jobban belegabalyodok az eredetileg viccnek szánt, a kelleténél hosszabbra nyúló ötletelésbe. Végül aztán csomót kötök a nyelvemre, feltartom a két kezem, és a mutató- és hüvelykujjammal képzeletbeli kamerát formázva keretbe foglalom a kanapén ülő Rachelt.

Rachel udvariasan nevet a poénjaimon.

– A félreértések elkerülése végett, hőn szeretett kreatív tanácsadóm, nem vásároltam meg a házatokat.

Hiába érzékelem, hogy hadarok, mint a géppuska, képtelen vagyok visszavenni a tempóból.

– Tök igazad van. A franc se tudhatja, nem került-e ramaty állapotba az épület. Meg, ugye, vigyázni kell, ne szakadjon az ember nyakába egy rahedli probléma egy új házzal.

– Tekintettel arra a nagyon is jogos kérésedre, hogy senki más ne kísérjen el minket, sikerült meggyőznöm a rendkívül készséges ingatlanügynököt, hogy egy időre a rendelkezésemre bocsássa a kulcsokat.

– Gyanús, hogy ez valamiféle ingatlankezelési szabályozásba ütközik, de ne félj, nem árulom el senkinek.

– Jól tudsz titkot tartani, Merry?

– Nézőpont kérdése. – Habozok, majd így folytatom: – Általában a titkok tartanak fogva engem. – Csak azért teszem hozzá, mert magvas gondolat, ugyanakkor rejtélyesen hangzik.

– Nem baj, ha innentől rögzítem a beszélgetést, Merry?

– Hékás, nem is fogsz jegyzetelni? Úgy képzeltem, hogy tollat ragadsz, és kis, fekete notesz lapul büszkén a kabátzsebedben, színes elválasztólapokkal és könyvjelzőkkel kipreparálva, külön-külön megjelölve a kutatási segédanyagokat, a jellemrajzokat, meg a szeretetről és az életről megfogalmazott kósza, mélyenszántó gondolatokat.

– Heh! Én teljesen máshogy dolgozom. – Rachel szemmel láthatóan elengedi magát, átnyúl az asztal felett, és megérinti a könyökömet. – Elárulok egy titkot: nem bírom kisilabizálni a saját macskakaparásomat. Szerintem abban, hogy író lettem, nagy szerepet játszott, hogy a tanáraim és osztálytársaim orra alá akartam dörgölni, akik kicsúfoltak a ronda kézírásom miatt. – Tétova, őszinte mosolyra húzódik a szája, amitől máris sokkal rokonszenvesebb lesz. Az is imponál, hogy nem festi őszülő haját, hogy szép a tartása, de nem hivalkodik vele, hogy a bal lábát keresztbe veti a jobbon, hogy nincsenek túlméretezett fülei, és hogy ez idáig egyetlen megjegyzést sem tett arra, milyen nyomasztó, elhagyatott, ódon épületté vált a ház, ahol felnőttem.

– Ó, mily édes a bosszú! – felelem. – Már látom is a majdani önéletrajzod címét: Vesszen a tollbamondás! Küldhetsz egy-egy dedikált példányt az egykori tanáraidnak, akik már rég nyugdíjba vonultak, az egészből nem értenek semmit, és persze pirossal írnád alá, olvashatatlanul.

Rachel szétnyitja a kabátját, és előhúzza az okostelefonját a belső zsebéből.

Komótosan lehajolok, és felveszem a padlóról a kék kalapját. Tessék-lássék módon leporolom a karimáját, majd ünnepélyes mozdulattal a fejemre biggyesztem. Kicsi a mérete.

– Tádámm!

– Rajtad jobban áll.

– Komolyan?

Rachel megint elmosolyodik, ám ez a mosoly talányosabb. Ujjával a mobil érintőképernyőjére koppint, elhúzza rajta, és pár mozdulattal később pittyegés töri meg a nappali csendjét. Hátborzongató hang: dermesztő, végérvényes, visszafordíthatatlan sípolás.

– Kezdjük azzal, hogy mesélsz egy kicsit Marjorie-ról – javasolja Rachel. – Milyen volt a szörnyűségek előtt?

Leveszem a kalapot, és megpörgetem a mutatóujjamon. Lássuk, hogy a pörgés centrifugális ereje rajta tartja-e vagy átröpíti a szobán. Utóbbi esetben kíváncsi lennék, hogy széles-e háznak mely pontján érne földet.

Belefogok hát.

– Az én drága Marjorie-m… – Ekkor elhallgatok, mert fogalmam sincs, hogyan magyarázzam el neki, hogy a nővérem több mint tizenöt éve egy percet sem öregedett, és nincs olyan időszámítás, amelyben létezne bármi a szörnyűségek előtt.

2. FEJEZET

A LEGESLEGUTOLSÓ LÁNY

Jól látjátok, ez egy mezei BLOG! (Hú, de retró!) De mi van, ha A LEGESLEGUTOLSÓ LÁNY minden idők legszuperebb blogja?!?! Horror a köbön, borzalmak orrvérzésig. Könyvek! Képregények! Videójátékok! Sorozatok! Filmek! Gimi! A skála a gusztustalan, belezős, éjféli vetítéses Zs-alkotásoktól a modoros, művészi magaskultúráig terjed. Vigyázat, spoilerveszély! SENKI NEM MENEKÜL!!!!!

NÉV: Karen Brissette

20**. november 14.

Hétfő

A megszállottság – Tizenöt évvel később. Első epizód (1. rész)

Tudom, nehéz elhinni, hogy mindenki kedvenc (na, jó, csak az enyém) valóságshow-ja, A megszállottság, amely jött, látott és irtó nagyot zakózott, tizenöt éve került először adásba. Durva, mi? Tizenöt éve! Azok a régi szép napok: nemzetbiztonsági megfigyelések, torrentezés, közösségi finanszírozás, és hol volt még a gazdasági világválság!

Nagyobb hajóra lesz szükségetek, ha tartani akarjátok velem a lépést, miközben ízekre szedem a sorozat mind a hat részét. Téma van dögivel. Önmagában a pilotról komplett doktori disszertációt tudnék írni. Már a fülemen jön ki… én meg a ti fületeken. Karen, ne csigááááááázzzz!!!!

Narrátori közbeszúrás: Amikor egy csatorna őszi premier helyett midseasonre pakolta az egyik sorozatát, az még a 2000-es évek közepén is egyet jelentett a műsor eltemetésével. AKacsabirodalom sikerét követően azonban egymás után kérték be a kábelcsatornák a maguk suttyó realityjait, és ettől kezdve nem maradt olyan műsorsáv, ahol ne robbanhatott volna be váratlanul egy valóságshow.

(zárójeles megjegyzés: az efféle „suttyó realityk” – tipikus eltartott kisujjal végzett műfaji besorolás – a szegényebb társadalmi rétegek közt játszódó szitkomok és drámák megüresedett helyét töltötték be… Emlékeztek még a Green Acresre vagy a Hazárd megye lordjaira? Én sem.)

A Discovery Channel nagy dobásnak szánta A megszállottságot, noha első látásra nem passzolt a suttyó realitykkel megkezdett sorba. A sorozat Massachusetts államban játszódott, egy Beverly nevű város viszonylag puccos kertvárosi negyedében (igen, szándékosan fogalmaztam úgy, hogy ott „játszódik”, mivel kitalált sorozatként tekintek rá, azon egyszerű oknál fogva, hogy az összes valóságshow-t írók találják ki. Alap.) Mennyivel kézenfekvőbb lett volna, ha a Barrett család a szomszéd városban, Salemben lakik, ahol ugyebár nyakra-főre égették a boszorkányokat a régi szép időkben. Ezennel hivatalos petíciót nyújtok be, hogy ha egy mód van rá, a folytatást már Salemben forgassák le! Viccelek persze, de ennyi erővel az a városka is lehetett volna A megszállottság helyszíne, ahol a történelem egy sötét korszakában „szemérmetlen” ifjú hölgyeket kínoztak halálra, nem igaz? De nagyon elkanyarodtam. A lényeg az, hogy első blikkre a sorozat nem vonultatott fel tanyasi bugrisokat, isten háta mögötti vidékeket, aligátorteknősöktől hemzsegő mocsarakat, józan paraszti ésszel megáldott emberek életbölcsességeit vagy torzonborz szakállat viselő, hózentrógeres muksókat. A Barrett család sztereotip középosztálybeli család volt akkoriban, amikor a középosztály rohamléptekben morzsolódott fel. Szertefoszló jómóduk komoly szerepet játszott abban, hogy a sorozat kétkezi munkásokat és lecsúszott egzisztenciájú nézőket ültetett le a tévé elé. Sok amerikai mind a mai napig abban a hitben él, hogy a középosztályhoz tartoznak, holott ez már régen sem volt rájuk igaz, így aztán foggal-körömmel kapaszkodnak a középosztályba és a burzsoá kapitalizmus értékrendjébe vetett hitükbe.

Erre jön ez a nyolcvanas évekbeli szitkomból szalasztott család (viszonyítási alap: Családi kötelékek, Ki a főnök?, Growing Pains), amit külső erők fenyegettek (valósak és szkripteltek egyaránt), és A megszállottság, John Barrett, a kora negyvenes, munkanélküli családapa személyében, beletenyerelt a munkáslét sűrűjébe. A család anyagi helyzete, mint oly sok más kortársuk esetében, nos, a béka segge alatt volt, nincs mit szépíteni rajta. Barrett tizenkilenc évet húzott le a Barter Brothers nevű játékgyártó cégnél, ám lapátra került, amikor a Hasbro felvásárolta a céget, és bezárta a nyolcvan éve működő salemi üzemet. (Már megint Salem! Salemi boszorkányok – szevasztok!) Johnnak nem volt egyetemi végzettsége, tizenkilenc évesen kezdett melózni a gyárban, először a futószalag mellett, majd feljebb lépdelt a ranglétrán, végigjárva a játékkészítő állomásokat, míg végül kinevezték a postarészleg vezetőjének. Harmincnyolc heti végkielégítéssel szúrták ki a szemét két évtizedes áldozatos munkájáért, amiből nagy nehezen másfél évig sikerült létminimumon tengődnie. Azonban a Barrett család csupán addig nyújtózhatott, amíg a takarója ért, és hát a két gyerek, a nagy ház, az ingatlanadó, meg a középosztály életformájával járó remények, ígéretek és vágyak elég nagy takarót igényeltek.

A pilot John szenvedéstörténetével veszi kezdetét, ami hatalmas ötlet volt a valóságshow íróitól/készítőitől/showmestereitől. Ordas nagy klisé lett volna, ha az állítólagos megszállottság valamelyik újrajátszott jelenetével indítanak, és a tetejébe még rémesen gagyi is. Ehelyett szemcsés fekete-fehér fényképeket úsztattak be John régi munkahelyéről, a gyár fénykorából, a habszivacs és gumijátékokat üdvözült arccal összerakó dolgozókról. Aztán bevágtak egy montázst, olyan zaklatott tempóban, hogy szinte csak a tudatalattink fogta fel a képeket: washingtoni politikusok, dühös tüntetők az Occupy Wall Street mozgalomból, a Tea Party tiltakozó akciói, munkanélküliségi statisztikák és foglalkoztatottsági grafikonok, felbolydult tárgyalótermek, okoskodó politikai elemzők, a Barter Brothers gyár kapuján könnyes szemmel kifelé sorjázó emberek. A sorozat első néhány percében lepergett a szemünk előtt az amerikai gazdasági válság régi-új tragédiája, súlyt adva a történetnek, és feszültséget teremtett azáltal, hogy nem lépett ki a realizmus kereteiből, és mindenekelőtt John Barrettre fókuszált: a modern, ezredforduló utáni, maszkulinitásától megfosztott férfitípusra, a patriarchális társadalom összeomlásának eleven jelképére. A kutyafáját neki, keresve sem találhattunk volna nála alkalmasabb szimbólumot, mi?

Brrr! Nem terveztem politikai eszmefuttatásokkal felütni a nagybetűs sorozatról szóló blogposztjaimat. Nyugi, nem feledkeztem meg a korhatáros horror kontentről sem, de előbb a munka, aztán a szórakozás… legyetek türelemmel, MERT EZ KAREN PARANCSA!!!

A megszállottság a tősgyökeres ördögűzős filmek és horrorok örökébe kívánt lépni, ezt pedig sehogy máshogy nem tudta elképzelni, csak a ház urának roskadozó vállára támaszkodva. Az üzenetet kristálytisztán tolmácsolták. Barrett apukát kirúgták, melynek következtében a család, sőt, a társadalom egésze hanyatlásnak indult. A szegény anyuka, Sarah Barrett (karakán banki ügyintéző) a nyitójelenetben mindössze futólag lett felvillantva. Arra, hogy ő az egyetlen kenyérkereső a családban, csak jóval később derül fény a pilotban, amikor egy félmondattal említést tesz a munkájáról a titokszobában. Sarah jobbára csak díszlet a sorozat legelején, az esküvői fotók, valamint a lányokról, Merryről és Marjorie-ról készült fényképek montázsán belül.

A fotókról csupa mosolygós, vidám arc köszön vissza, ám vészjósló kísérőzene duruzsol a háttérben… (dümm-dümm-DÜMM!)

3. FEJEZET

Elmagyarázom Rachelnek, hogy nincs egy kezdőpont vagy startkocka, amihez kötni lehetne mindazt, ami Marjorie-val és a családunkkal történt.

Ha netán mégis lett volna, a nyolcéves énem nem vette észre, és a majdnem negyed évszázaddal idősebb még utólag visszatekintve, elméletileg nagyobb tisztánlátással felvértezve sem képes találni olyat. Tovább súlyosbítja a helyzetet, hogy az emlékeim összekeverednek a rémálmaimmal, gondolati extrapolációimmal, a nagyszüleim, nénikéim és bácsikáim elfogult szóbeli beszámolóival meg a sok-sok városi legendával és hazugsággal, amelyeket a média, a popkultúra és a sorozat elemzésének szentelt honlapok/blogok/YouTube csatornák végeláthatatlan áradata propagál (szégyenszemre be kell valljam, hogy jóval több időt töltöttem el ezeken az online felületeken, mint ildomos lett volna). Ez a sok információ tehát katasztrofálisan összekuszálta azt, amiben egykor és most biztos voltam.

Ha úgy vesszük, az, hogy elbitorolták tőlem a saját élettörténetemet, mert szó szerint és képletesen értve egyaránt külső erők telepedtek rá, majdnem olyan borzalmas, mint maga a történetem. Majdnem.

Mondok egy gyors példát, mielőtt belevágnánk a sűrűjébe.

Négyéves voltam, amikor a szüleim kétszer is részt vettek az egyház által finanszírozott házas hétvégén. Másod-, harmad-, sőt, negyedkézből származó információkból raktam össze, hogy apa ragaszkodott a dologhoz, mert abban reménykedett, hogy a lelkiségi mozgalom programja átsegítheti őket a házasságuk nehéz szakaszán, és utána Isten megint fontos szerepet játszhat a kapcsolatukban és az életükben. Anya akkorra már nem vallotta magát katolikusnak – és semmilyen más vallást nem gyakorolt –, ezért határozottan ellenezte az ötletet, de végül mégis beadta a derekát. Csak találgatni tudok, miért ment el a hétvégére: sem nekem, sem másoknak nem szolgált magyarázattal. Tökre lesülne a bőr a képéről, ha hallaná, hogy erről beszélek. Az első hétvége egész jól sikerült: nyeregtetős kunyhóban aludtak, az erdőben sétálgattak, csoportos beszélgetéseken vettek részt, lelkigyakorlatokra mentek; kérdéseket kaptak, amik a házasságukra vonatkoztak, és amiket egy-egy bibliai példázat vagy passzus foglalt keretbe, aztán a párok előbb leírták, majd felolvasták a válaszaikat. A második hétvége már nem ment valami fényesen, tudniillik anya otthagyta a házas hétvégét, apa meg állítólag kiállt a teljes gyülekezet elé, és dörgedelmes hangon elszavalt egy ótestamentumi idézetet, miszerint a feleségnek kötelessége alávetnie magát a férj akaratának.

Mármost, könnyen lehet, hogy az anya kivonulásáról szóló mese barokkos túlzás, s ezt az alábbi tényekre alapozva merem kijelenteni: a szüleim valóban nem várták ki a házas hétvége végét, hamarabb eljöttek, és az egész estét egy connecticuti kaszinóban töltötték; noha köztudomású, hogy apa újra vallásos lett, de mindez később történt, amikor mi már idősebbek voltunk, továbbá az ördögűzési kísérlet után évekig nem ment katolikus vagy bármi más felekezetű templomba, sem egyedül, sem velünk. Mindezt azért tartom fontosnak megemlíteni, mert szeretnék ragaszkodni a tényekhez, kontextusba helyezni az eseményeket, illetve rávilágítani, hogy csak azért, mert elég sokan szajkózzák, még egyáltalán nem biztos, hogy apa valóban bibliai idézeteket harsogott azon a hétvégén.

De persze nem azt mondom, hogy apa ne vághatta volna a sértő bibliaverset anya fejéhez. Abszolút rá vallana az ilyesmi. És a folytatást is könnyű elképzelni: anya feldúltan kiviharzik a kunyhóból, apa pedig sűrű bocsánatkérések közepette rohan utána, addig esedezik, amíg anya megenyhül iránta, majd elviszi a kaszinóba, hogy kiengesztelje.

Akárhogy is, én az egészből arra emlékszem, hogy a szüleim elutaztak a hétvégére, és megígérték, hogy nemsokára jönnek haza. Ebből persze négyéves fejjel csak annyit fogtam fel, hogy nem lesznek otthon. Miután elutaztak – ami a maga hétköznapiságával együtt is fenyegetően hangzott, mint Aiszóposz valamelyik meséje –, meg voltam győződve róla, hogy azért mentek el, mert elegük lett belőle, hogy szósz nélkül eszem a spagettit. Apa mindig idegbajt kapott attól, hogy nem szeretem a szószt, és ezt szóvá is tette, miközben sajtot reszelt és borsot szórt a tányéromra szedett szarvacska alakú tésztára (az volt a kedvenc tésztafajtám). Távollétükben apa kisebbik húgára, Erin nénire bízták, hogy vigyázzon ránk. Marjorie jól elvolt vele, engem viszont annyira megijesztett és zavarba ejtett a szituáció, hogy nem tudtam elaludni. Aprólékosan kidolgozott erődöt építettem a fejem fölé a plüssállataimból, amíg Erin néni egyik altatódalt dúdolta a másik után. A nénikém utólag mesélte, hogy igazából mindegy volt, mit énekel, csak az volt a lényeg, hogy hallottam-e már a rádióban.

Nyugi, ígérem, hogy mostantól nem fogom állandóan lábjegyzetelni az életem történetének alapjául szolgáló forrásokat (akkor sem, ha ellentmondanak egymásnak). Csupán szerettem volna még a prológusban szemléltetni, hogy ingoványos terepen járunk, és nem lesz egyszerű dolgunk.

Az az igazság, hogy a külső befolyásoló tényezők dacára egynémely részletre olyan kristálytisztán, olyan rémisztő pontossággal emlékszem, hogy attól félek, sosem fogok kikeveredni a memóriám útvesztőjéből. Más mozzanatok ellenben ugyanolyan homályosak és kifürkészhetetlenek, mintha másvalakinek a gondolataiban próbálnék olvasni, és tartok tőle, hogy bizonyos események összefolynak a fejemben, vagy épp többet sűrítettem bele a kronológiába.

A lényeg, hogy ezt mind tartsuk észben. Na, jó. Kezdjük újra.

A magam botcsinálta módján azért húzom ilyen sokáig a bevezetést, mert keresem a megfelelő pontot, ahol beléphetünk a történetbe.

Bár tulajdonképpen már el is kezdtem, nem igaz?

4. FEJEZET

Egy kartonpapírból kivágott babaház állt a hálószobám közepén. Fehér színű volt, fekete vonalak jelképezték a palatetőt, a redőnyös ablakok alá mosolygós virágládákat rajzoltak. Csonka téglakémény volt a tetejére biggyesztve, amely túl szűknek tűnt ahhoz, hogy a Télapó bemászhasson rajta; na persze, már nagylány voltam, szóval nem hittem a Télapóban, de a többiek kedvéért úgy tettem, mintha még hinnék benne.

Elvileg ki kellett volna színeznem a fehér házikót, én viszont úgy hagytam. Tetszett, hogy a teljes felülete hófehér, és úgy képzeltem, hogy a hálószobám kékre festett falai jelentik a tündöklő égboltot. Ahelyett, hogy kívülről díszítgettem volna a babaházat, inkább bezsúfoltam a plüssállataimat, kényelmes kis fészket alakítottam ki a takaróimból, a belső falakat pedig rajzok borították, amelyeken én szerepeltem a családommal, a legkülönfélébb jelenetekben pózolva. Marjorie-t rendszerint harcos amazonként örökítettem meg.

Ezek után bekucorodtam a babaházamba, gondosan bezártam az ajtót, lehúztam a redőnyt, fogtam az összecsukható olvasólámpámat, és belefeledkeztem az ölemben heverő könyvbe.

Soha nem érdekeltek a kismalacok, meg a buta piknikezésük. Hidegen hagyott a béna banánmobil, az uborkakamion, a hot dog-mobil. A falra másztam tőle, hogy Vilma, a közterület-felügyelő állandóan csak a nyaktörő iramban száguldozó kabriót üldözi. Csak és kizárólag a csibész Bogi izgatott, annak ellenére, hogy már ezerszer megkerestem, merre bujkál az oldalakon, és rég az eszembe véstem. A borítón egy sárga buldózert vezetett, de később is fel-felbukkant a könyvben, teszem azt, Michelangelónak, a kecskének a platós kocsiján, vagy ott ült egy piros Volkswagen Bogár volánja mögött, amely egy autómentő vonóhorogján lógott. Legtöbbször csak egy sárga szempár meredt kifelé egy-egy kocsi ablakán. Apa mesélte, hogy pindur koromban szabályosan tajtékoztam, ha nem találtam meg Bogit. Hittem neki, pedig gőzöm sem volt, mi az a „tajték”.

Ekkor már nyolcéves voltam, és a szüleim nem győztek emlékeztetni rá, hogy ilyen idősen már nem Richard Scarry képeskönyvét, a Csúcsforgalom Tesz-vesz városbant kellene olvasnom. Mielőtt Marjorie-val megkezdődtek volna a bajok, a szüleim nagy ügyet csináltak belőle, hogy éppen mit olvasok, elsősorban ez okozott bosszúságokat a családon belül. Anyáék aggódtak, hogy a bal szemem nem akar megerősödni, és lemarad a fejlődésben jobb oldali párjához képest, hiába bizonygatták az orvosok az ellenkezőjét; többek közt ezzel magyarázták, hogy közepes tanuló vagyok, és hogy nem tanúsítok különösebb érdeklődést a korosztályomnak szánt könyvek iránt. Az égvilágon semmi baj nem volt az olvasási készségemmel, azonban jobban lekötöttek azok a mesék, amiket a nővéremmel közösen találtunk ki. Anya és apa aggodalmainak eloszlatása végett olyan rövid fejezeteket tartalmazó, illusztrált ifjúsági könyveket hordoztam magammal, amiket a másodikos irodalomtanárnőm, Mrs. Hulbig szorgalmi feladatként adott fel, ezáltal úgy tettem, mintha szinten felül teljesítenék. A kamu olvasmányaim túlnyomó többsége egy idétlen kalandregény-sorozat kötetei közül került ki, egyszerű cselekménnyel, amit gyakorlatilag ki lehetett következtetni a címből, meg szerepelt bennük mesebeli lény. Nem okozott nagy fejtörést, hogy mit válaszoljak, amikor anya rákérdezett: „na, és miről szólt a könyv?”

Valójában tehát nem azért vettem elő a Csúcsforgalom Tesz-vesz városbant, hogy újraolvassam. Az, hogy visszakerestem, merre bujkál Bogi, egy csendes és magányos rituálé részét képezte, amit mindig el kellett végeznem, mielőtt Marjorie-val új történetet írtunk a könyvbe. Temérdek mesével egészítettük ki a rajzokat, teleírva a könyv lapjait, Richard Scarry mesevilágának szinte az összes mellékszereplője megkapta a maga történetét. Természetesen nem emlékszem mindegyikre, de azt tudom, hogy az egyik arról a macskáról szólt, akinek a kocsija megfeneklett egy szörptócsában. A barna trutymó egy kamionból ömlött ki, melynek tartályán méretes, fekete betűkkel ott díszelgett a SZÖRP felirat, ha esetleg magunktól nem jönnénk rá. A macska pofijára szögletes, fekete keretes szemüveget rajzoltam, ami pont úgy nézett ki, mint amit én viseltem; ugyanilyen szemüveggel ruháztam fel az összes figurát, akiről mesét írtunk. A cica és a szörpszállító tartálykocsi körüli üres részekre apró, takaros kézírással (és borzasztó helyesírással) a következő mesét jegyeztem le: „Merry cica dolgozni indult a cipőgyárba, és késésben volt, amikor egyszer csak beleragadt a nyúlós szörpbe. Olyan mérges lett, hogy lerepült a kalapja a fejéről! Egész nap és egész éjjel ott kellett ücsörögnie. Napokig várakozott az út kellős közepén, amíg végül felbukkant egy sereg segítőkész hangya, akik mind megették a szörpöt. Merry cica ujjongott örömében, és hazavitte magával a hangyákat. Épített nekik egy óriási hangyabolyt, hogy legyen hol lakniuk. Merry cica éjjel-nappal cseverészett velük, nevet adott nekik (csupa H betűset), és megetette őket. A kedvenc eledelüket kapták: szörpöt!”

Rövid és fura mesék kerültek a könyvembe, meglepően vidám vagy megnyugtató befejezéssel. Ezek a mesék rendszerint Marjorie fejéből pattantak ki, és persze mindig rólam nevezte el az állatszereplőket.

Megkerestem Bogit az utolsó jeleneten is, aztán a hónom alá csaptam a könyvet, kirobbantam a babaházból és a szobámból, majd Marjorie hálószobájához szaladtam a hosszú folyosón. Mezítláb döngettem végig, csupasz talpam csak úgy csattogott a keményfa padlón, hogy a nővérem messziről hallhassa a jövetelemet. Nem lett volna tisztességes, ha figyelmeztetés nélkül rontok be hozzá.

Akkor ősszel új házirendet vezettünk be. Marjorie egyre gyakrabban csukta be a szobája ajtaját, ami azt jelentette: „belépni tilos, Merry, különben ellátom a bajodat!” Az ajtót zárva tartotta leckeírás közben, meg reggelente, amikor készülődött az iskolába. Marjorie tizennégy éves volt, elsős gimnazista. Úgy tűnt, egy középiskolás lánynak sokkal tovább tart összekészülni, mint egy felső tagozatosnak. Kisajátította magának az emeleti fürdőszobát, aztán bezárkózott a szobájába, és addig bíbelődött, amíg anya megunta a várakozást, és felkiabált az előszobából, hogy el fognak késni miatta a suliból és/vagy valamelyik meg nem nevezett programjukról, meg hogy Marjorie kiállhatatlan és/vagy nincs tekintettel másokra.

Ezt sosem bírtam megállni kuncogás nélkül, mivel anyának kiabálás közben törvényszerűen úgy pergett a nyelve, hogy belegabalyodott a saját szavaiba, és úgy hangzott, mintha azzal vádolta volna Marjorie-t, hogy nincs tekintettel más csokrára. Szívem mélyén kicsit csalódtam, amikor Marjorie lerobogott a lépcsőn, és nem csapkodott dühében rózsacsokrokat a korláthoz.

Semmittevésre való szombat délután lévén nem számítottam rá, hogy csukott ajtó fogad majd Marjorie szobájánál. Tiszteletben tartottam a magánszféráját, amennyire egy kishúgtól elvárható volt, de olyan hangosan csörtettem végig a folyosón, hogy Marjorie-nak meg kellett hallania.

Már-már levegő után kapkodva torpantam meg Marjorie impozáns ajtaja előtt, amely egyedüliként vészelte át a renoválást a régi házból. A tömör tölgyfa táblát sötétre pácolták, akár a padlót, és vastag volt, mint a fal, útját állva a barbár hordáknak, faltörő kosoknak és kishúgoknak. Mennyivel ódonabb hatást keltett, mint az én snassz pozdorjalemezes ajtóm, amit viszont tetszés szerint dekorálhattam és gányolhattam össze!

Fityisz a tölgyfának! Mivel szombat volt, a házirendben foglaltaknak megfelelően vitán felül jogomban állt bekopogni Marjorie-hoz. Így is tettem, majd a kulcslyukhoz hajoltam, tölcsért formáztam a kezemmel a szám körül, és azt kiabáltam: „Mesedélután! Tegnap megígérted!”

Éles vihogás érkezett válaszul, mintha Marjorie rossz fát tett volna a tűzre, és alig tudja elhinni, hogy megúszta szárazon.

– Mi olyan vicces? – Gondterhelten összeráncoltam a homlokom, és teljesen elkámpicsorodtam. A nővérem tréfát űzött velem, elbarikádozta az ajtaját, nem akar új mesét mesélni nekem. – Megígérted! – csattantam fel újra.

Marjorie erre már normális hangon válaszolt, és nem úgy, mint aki teleszívta a tüdejét héliummal.

– Jól van, jól van. Kerüljön beljebb, Merry kisasszony!

Eljártam egy gyors győzelmi táncot, amit a SpongyaBobban láttam.

– Hip-hip hurrá!

Feljebb csúsztattam a könyvet, hogy az állammal lefoghassam a tetejét, a könyökömmel meg a mellkasomhoz szoríthassam; nem akartam a padlóra ejteni, nehogy megsérüljön, viszont mindkét kezemre szükségem volt az ajtógomb elforgatásához. Végül erőlködve, fújtatva, a vállammal nekifeszülve betoltam a makacsul ellenszegülő, masszív ajtótömböt.

Szent meggyőződéssel hittem, hogy ha felnövök, kiköpött olyan leszek, mint Marjorie, ezért a szobájába lépve mindig az az érzésem támadt, hogy a jövőm térképe kel életre a szemem előtt, amelyen szüntelenül változnak a domborzati viszonyok. Marjorie rendszeresen átrendezte a szobáját, ide-oda tologatta az ágyát, a fiókos szekrényét, az íróasztalát, a válogatott könyvespolcokat meg az aktuális csecsebecséi tárolására szolgáló ládákat. Még a falakat borító posztereket, naptárakat és csillagászati témájú dekorációs matricákat is variálta. Valahányszor változtatásokat eszközölt, hozzáigazítottam a szobájához a kartonpapír házikóm belsejét. Erről soha nem meséltem neki.

Azon a szombat reggelen az ágy az egyik sarokba volt ékelve, a szoba egyetlen ablaka alatt. A sötétítők szőrén-szálán eltűntek, csupán egy leheletvékony, fehér csipkefüggöny lógott a helyén. A poszterek ferdén, egymást takarva, hevenyészve torlódtak össze az ággyal szemközti falon. A többi fal csupaszon húzódott. A fiókos szekrényt és a tükröt az egyik sarokba száműzték, míg a könyvespolcok, az éjjeliszekrény, illetve a ládák a másik két sarkot foglalták el, így a szoba közepe nyílt térnek minősült. A helyiség alaprajza X alakot vett fel, a kereszteződő egyenesek nélkül.

Óvatosan betipegtem, ügyelve, hová lépek, nehogy beleakadjak egy láthatatlan drótba, amely detonációt idézne elő az egyre szeszélyesebb hangulatváltásokat produkáló Marjorie-ban. Tudtam, elég egy rossz mozdulat, és kivívhatom vele a haragját; akkor hajba kapnánk, aminek vagy az lenne a vége, hogy zokogva visszaszaladok a kartonpapír házamhoz, vagy apa lépne közbe a maga nyers eszközeivel (értsd: ő ordibálna a legtovább és a leghangosabban). Megálltam az X közepén, a kereszteződés elképzelt helyén; a szívem zakatolt, mint egy mosógépbe ejtett fémpénz a centrifugálás alatt. Kiélveztem minden másodpercet.

Marjorie törökülésben gubbasztott az ágyán, az ablak előtt; sziluettje élesen kirajzolódott a szürkés derengésben. Fehér pólót viselt, meg az új melegítőjét, ami a focicsapat tagjainak járt. Narancssárgán virított, mint a töklámpás; az egyik nadrágszár oldalán fekete betűkkel a Párducok felirat húzódott. Gesztenyebarna haját szoros lófarokba fogta.

Méretes nyitott könyv hevert az ölében. Nem úgy értem, hogy vaskos, mint egy szótár: nagyalakú könyv volt, széltében-hosszában beterítette a lábát. Az oldalak ezerféle színben pompáztak, akkorák voltak, mint Scarry könyve, amit rendületlenül pajzsként szorítottam a mellkasomhoz.

– Azt meg honnan szerezted? – kérdeztem.

Költői kérdés volt. Semmi kétség nem fért hozzá, hogy Marjorie egy gyerekkönyvet tart az ölében, vagyis nyilván tőlem csórta el.

Marjorie érzékelte, hogy kattognak a fogaskerekek az agyamban, és húszezer kilométer per órás sebességgel kezdett hadarni.

– Légyszi, légyszi, légyszi, ne haragudj, Merry! Hirtelen bevillant egy szuperizgi történet a fejembe, és rájöttem, hogy a te könyvedbe nem tudnánk bepasszírozni. Hiszen már szerepel benne egy szörpös mese, ugye? Most elárultam, hogy ez is egy szörpös mese, de mindjárt meglátod, hogy köze sincs az előzőhöz, Merry. Különben meg úgy voltam vele, hogy alig maradt hely a Tesz-veszben, és talán ideje másik könyvre váltanunk, szóval bementem a szobádba. Kapaszkodj meg, Merry! Megtaláltam a tökéletes könyvet! Tudom, nem volt szép tőlem, hogy az engedélyed nélkül a szobádban jártam, mert ha te csinálnál ilyet, tök pipa lennék. Ezer bocsi, kisbéka! De alig várom, hogy halljad a mesét, és megnézd, amit rajzoltam. – Marjorie vigyorgott, mint a vadalma, fogsora villogott, szeme tágra nyílt.

– Mikor jártál a szobámban? – Nem akartam veszekedni vele, de tudnom kellett, hogyan csinálta. Állandó megfigyelés alatt tartottam Marjorie-t, az én felelősségem volt, hogy tudjam, adott pillanatban merre kószál a házban, ha pedig csukva volt az ajtaja, fél fülemet akkor is hegyeztem, hátha meghallom az ajtó nyikordulását.

– Beosontam, amíg a házadban játszottál.

– Nem is igaz! Hallottalak volna.

Marjorie mosolya önelégült vigyorrá ömlött szét.

– Ugyan, Merry! Gyerekjáték volt!

Teátrálisan levegő után kapkodtam – akkoriban szokásommá vált eltúlozni minden gesztusomat, akár egy ripacskodó színész –, és ökölbe szorítottam a kezem.

– Lárifári! – vitatkoztam.

– Hallottam, ahogy magadban beszélsz, meg a plüssállataiddal diskurálsz, úgyhogy lábujjhegyen besurrantam, miközben persze visszatartottam a lélegzetemet, hogy légiesebben libbenhessek, átbogarásztam a könyvespolcodat, sőt, utána megálltam a házikód fölött, és bekukucskáltam a kéményen keresztül. Te bent motyorásztál, én meg föléd tornyosultam, mint egy gigantikus óriás, aki azon tanakodik, összetiporja-e a paraszt vityillóját. Szerencséd, hogy jóságos óriással van dolgod! Huj-huj!

Marjorie leszökkent az ágyáról, és nagy dérrel-dúrral körbejárta a szobáját.

– Irgum-burgum, kinek a lába ilyen büdi, csak nem Merrynek?!

– A te lábad a büdi! – visongtam, aztán kieresztettem a hangomat, elbődültem, nekifutásból átbújtam lomha óriáskarja alatt, megcsikiztem az oldalát, és megcsapkodtam a fenekét. Végül a karjába kapott, és hátrahanyatlott az ágyán. Fürgén mögé slisszantam, és átkulcsoltam a nyakát.

Vadul nyúlkált hátrafelé, ám én kitértem a fogása elől.

– Ne ficánkolj már! Na, jó, győztél. Gyere, Merry! Kezdődik a mesedélután!

– Juhú! – rikkantottam, habár ott motoszkált bennem a kisördög, hogy lépre csaltak. Marjorie túl könnyen megúszta, hogy beosont a szobámba, ellopott tőlem egy könyvet, és ami a legrosszabb, kihallgatta, ahogy magamban beszélek.

Marjorie visszahúzta az ölébe a könyvet. Utazás a világ körül volt a címe, és minden oldalon egy-egy nyüzsgő világváros vagy idegen ország ábrája szerepelt. Régóta nem lapozgattam már a könyvet, meg is feledkeztem róla. Soha nem tartozott a kedvenceim közé.

A könyv után nyúltam, de Marjorie durván félresöpörte a kezemet.

– Csak akkor mutatom meg a rajzomat, ha előtte meghallgatod a mesét!

– Nekem úgy is jó. Rajta! – Fel voltam pörögve, még a bőröm is bizsergett az izgalomtól.

– Emlékszel, hogy nyáron elmentünk a bostoni oceanáriumba, meg utána a North Endre?

Naná, hogy emlékeztem. Az első állomásunk az oceanárium volt, ahol Marjorie-val a három emelet magas, henger alakú tartály üvegfalához tapasztottuk az arcunkat, és megvártuk, amíg az egyik girbegurba fogazatú cápa elúszik előttünk, és halálra rémiszt. Később, amikor anya és apa nem akart gumipolipot venni nekem, bevágtam a durcát, és medúzásat játszottam, ernyedt kézzel-lábbal kúszva-mászva az ajándékboltban. Utána elbattyogtunk a North Endig, és megvacsoráztunk egy puccos helyen, ahol fekete terítővel és fehér vászon asztalkendővel terítettek meg. A parkoló felé bementünk egy cukrászdába, ahol állítólag a város legfinomabb süteményeit árulták. Anya cannolót rendelt, pedig én nem kívántam. Közöltem vele, hogy a töltött roládok úgy néznek ki, mint a kifacsart hernyók.

– Nos – fogott bele Marjorie –, ez a mese a North Enden játszódik, közel száz évvel ezelőtt. Annak idején az emberek gigászi, tizenöt méter magas, harminc méter széles fémtartályokban tárolták a szörpöt, amit melasznak hívtak – a tartályok akkorák voltak, mint egy ház! A szirupos melaszt vonattal szállították, nem pedig teherautóval, mint a könyvedben. – Marjorie szünetet tartott, hogy megbizonyosodjon róla, figyelek-e. Ugyan figyeltem, de azért kikívánkozott belőlem a kérdés, hogy mi szükségük volt arra a sok melaszra, hiszen én csak Scarry könyvének lapjain találkoztam velük, sehol másutt. De végül magamban tartottam a kérdést. – Télvíz idején járunk. A balesetet megelőző héten cudar idő volt, nagyon-nagyon hideg, olyan hideg, hogy az emberek lehelete megfagyott a levegőben, majd a földre zuhant, és diribdarabra tört.

– Menő. – Nagyokat szuszogtam, mint akinek jeges a lehelete.

– Ám a szörnyű fagyokat követően váratlanul enyhe idő köszöntött Bostonra, egyik pillanatról a másikra, ahogy az néha lenni szokott. A North End lakói hálásan sóhajtoztak. „Jaj de szép időnk van!” Meg hogy: „El sem lehet képzelni ennél csodásabb, tökéletesebb napot!” Kimelegedett, még a nap is kisütött, úgyhogy a népek előmerészkedtek a zárt ajtók mögül, otthon hagyva a kabátjukat, kalapjukat, kesztyűjüket. Ott volt például a tízéves Maria Di Stasio, aki csak a kedvenc pulcsiját viselte, azt, amelyik könyöknél kikopott. Ugróiskolázott, miközben a fivérei gúnyolták, mivel azonban ez mindennapos gonoszkodásnak számított a részükről, ügyet sem vetett rájuk.

– Ekkor mennydörgő robaj támadt. A város valamennyi lakója hallotta, ám fogalmuk sem volt, mi csaphatott ekkora zajt. A melaszos tartályok szegecsei elpattantak, kilőttek, mint megannyi puskagolyó, a tartályok fémből vert oldalfala szétszakadt, akár a csomagolópapír, és a nyúlós-ragacsos, édes melasz elöntötte az utcákat. Toronymagas hullám söpört végig a North Enden.

– Hűha! – kuncogtam feszengve. Az óriási melaszáradat valóban izgin hangzott, de egy csomó minden nem stimmelt a mesével. Marjorie valós helyet és egy meghatározott időpontot választott, a Tesz-vesz mókás állatai helyett pedig emberek voltak a főszereplők, akiket még csak nem is rólam nevezett el. Ráadásul szokatlanul hosszúra nyújtotta a mesét, esélyem sem lett volna beleírni a könyvbe. Nem fért volna el!

– A hullám négy és fél méter magasra hágott, mindent és mindenkit magával sodort, ami az útjába került. Az áradat meghajlította az Atlantic sugárút acélgerendáit, vasúti kocsikat borított fel, elbontotta a házakat az alapzatukról. Az utcákon derékig hömpölygött a melasz, megkötötte a lovak és az emberek lábát, akik minél inkább vergődtek, minél inkább próbáltak kiszabadulni, annál mélyebbre süllyedtek.

– Várjál, várjál… – szakítottam félbe. Hová tart ez a mese? Máskor mindig beleszólhattam a történet alakulásába. Hangot adhattam a nemtetszésemnek, vagy megrázhattam a fejem, mire Marjorie visszakozott, és olyan mederbe terelte a mesét, ami inkább a kedvemre való volt. Ahelyett, hogy megkértem volna, kezdje elölről, azt kérdeztem: – Mi történt Mariával és a fivéreivel?

Marjorie suttogóra fogta.

– A tartály felrobbanásának pillanatában Maria fivérei fedezékbe rohantak. A kislány is utánuk szaladt, de túl lassúnak bizonyult. A hullámnak először csak az árnyéka vetült rá: felsiklott a vádliján, végig a kedvenc pulcsija mentén, bekebelezte a fejét, és kitakarta a napot, a verőfényes napot, mígnem sötétség hullott a világra. Aztán a hullám bekebelezte Mariát, és összenyomta.

– Micsoda? Maria meghalt? Miért mondasz ilyeneket? Ez egy borzasztó mese! – Leugrottam az ágyról, és felkaptam a padlóról a Tesz-veszt.

– Tudom. – Marjorie helyeselt, mint aki egyetért velem, ám közben megint mosolygott, és a szeme is kikerekedett. Büszkén nézett rám, mintha minden idők legszuperebb meséjét osztotta volna meg velem.

Visszacsoszogtam az ágyhoz, és leroskadtam Marjorie-val szemben.

– Miért találsz ki ilyen szörnyű meséket?

– Nem én találtam ki. Igaz történet. Egy megtörtént eset. Maria és húsz másik ember tényleg életét vesztette a bostoni melaszkatasztrófában.

– Ez csak a te agyszüleményed.

– Nem.

– De igen!

– De nem!

Még két kört futottunk, aztán megadtam magam.

– Na, jó. Kitől hallottad?

– Senkitől.

– Akkor a neten olvastad, ugye? Nem szabad ám mindent elhinni, amit a neten olvasunk. A tanító néni szerint…

– Fent van a történet a neten. Ellenőriztem, bárki elolvashatja. A nagy részét legalábbis. De én nem onnan értesültem róla.

– Hanem?

Marjorie vállat vont, elnevette magát, aztán a vihogás félbeszakadt, és újra vállat vont.

– Nem tudom. Tegnap reggel arra ébredtem, hogy már ismerem a történetet, mintha ott rejtőzött volna valahol a fejemben. Szerintem vannak ilyen történetek. Nem csak olyankor, amikor fejből mesélünk. Tudtam, hogy ennek a sztorinak nem lesz jó vége, de egyszerűen… nem bírom kiverni a fejemből. Érted? Azon merengek, vajon milyen lehetett átélni a katasztrófát, milyen lehetett Maria bőrében lenni, látni, szagolni, hallani, érezni azt, amit az utolsó másodperceiben élt át, mielőtt a hullám elsodorta volna. Sajnálom, nem tudom ennél jobban elmagyarázni, de mindenképpen el akartam mesélni neked, Merry. Meg akartam osztani veled. Nem baj? – Kezdett berekedni, mint amikor a házi feladatát csinálja, és rám rivall, hogy hagyjam békén. – Ugye nem baj, Merry kisasszony?

– Ha te mondod. – Egy szavát sem hittem, és nem értettem, miért próbálja beadni nekem azt a sületlenséget, hogy nem is a neten olvasta a történetet. Már betöltöttem a nyolcat, szóval nem most jöttem le a falvédőről. Amikor még sokkal kisebb voltam, néha azt hazudta, hogy éjszakánként, miközben aludt, a szoba magától átalakult körülötte, és ezt olyan véresen komolyan, zaklatottságot és ijedtséget színlelve taglalta, hogy totál felzaklatott, megijesztett vele, az érzelmeim csutkáig fel voltak csavarva, majdnem kiakadt a mutató, aztán Marjorie veleszületett képességével az utolsó pillanatban gátat vetett a könnyeimnek, és ilyet szólt: – Atyaég, csak vicceltem! Nyugi, mókabéka! – Ki nem állhattam, amikor mókabékának hívott.

– Nézd meg, mit rajzoltam! – Marjorie közelebb csúszott hozzám, felcsapta az Utazás a világ körült, és kihajtotta az oldalakat kettőnk ölébe. A hivatalos ábra Amszterdamot ábrázolta, Marjorie azonban addig satírozta és huzigálta a betűket, amíg többé-kevésbé Bostonnak lehetett olvasni. Óriási, henger alakú tartályt rajzolt, melynek oldalán rusnya, szaggatott hézag tátongott, amiből barna filctollal színezett áradat zubogott. Marjorie öltönyös-nyakkendős macskákat és kutyákat skiccelt fel Richard Scarry stílusában, akik mind egy szálig beleragadtak a cukorszirupba, és kétségbeesetten kapálóztak. A melaszhullám tajtékot vetett – lám, megint ez a fránya tajték! – egy vesztébe robogó vasúti kocsi fölött. Az utasok – cicák és kutyák – iszonyodva sikoltoztak.

Legszívesebben bemostam volna egyet Marjorie-nak, hogy letöröljem azt az ostoba vigyort a képéről. Gúnyt űzött belőlem, a buta könyvemből és a buta mesékből. Mégsem tudtam levenni a szemem a rajzról. Szörnyűséges látvány volt, amitől még napokig rosszat álmodtam, ám a borzalmak egyfajta szépséget is rejtettek.