Prológus

Mindjárt esik, de úgy döntött, mégis megpróbálja. Ha elég gyorsan megy, akkor még hazaérhet, mielőtt a háztetők felett tornyosodó fekete felhők utolérnék. Ha átvág az erdőn, csak hét perc az egész.

Egész napját a tömör kőfalak mögött töltötte. Szinte észre sem vette, hogy közben egyetlen varázsütésre kitavaszodott, a fák rügyei szinte kirobbantak. S most, hogy végre kiszabadult, hirtelen megváltozik az idő, mintha csak bosszút akarna állni.

Szorosabbra húzza magán a kabátot, és nekivág. Szűknek érzi a kabátot, szorítja lábát az új teniszcipő, mintha semmi sem stimmelne. Nyilván azért, mert annyi fölös dumát kellett ma elviselnie.

A felhők eltakarják háta mögött a kórház szürkésfehér épületét, de hallja, ahogy az esőcseppek nagyot koppannak a bádogtetőn. Felgyorsítja lépteit.

Ahogy beér a fák közé, hirtelen minden elnémul. Csak a szélben hajladozó fák nyikorgása hallatszik. Mindjárt eléri a kerékpárutat. Onnan már csak három perc. Pont, amikor erre gondol, egy villám hirtelen megvilágítja az egész erdőt. Egy másodperce minden tökéletesen láthatóvá válik, minden egyes falevél, fenyőtű és fűszál a hófehér háttérrel szinte ráég a retinájára.

Reflexszerűen számolni kezdi a másodperceket, ahogy gyerekkora óta mindig is tette.

Hét.

Az éktelen dörgés még a talajt is megremegteti a lába alatt.

Megkönnyebbülve látja, hogy az erdő túloldalán már fel is bukkannak a barátságos kertes házak. Az égbolt koromfekete. Az első esőcseppek meglepő erővel csapnak le a tarkójára.

Fejére húzza a kapucnit, és mindkét kezét zsebre dugja.

Újabb villám világítja meg a tájat, újabb képet éget a fejébe.

Számolni kezd. Három másodperc.

Utolérte a vihar. Az eső úgy veri az aszfaltot, mint a golyózápor. A kertes házak lakói sebesen kapkodják be a kiteregetett ruhát, az ülőpárnákat és mindent, ami csak a kezük ügyébe akad. A föld csak úgy habzik a felvert esőtől, a nedvesség áthatol a ruháján, a cipőjén.

Már csak két perc, biztatja magát, amikor ráfordul a Gustav Kjellberg utcára. Újabb villám, de most már úgy szakad az eső, hogy fényét csak tompa villanásként fogja fel. És a fényt követő dörgést sem hallja a kapucnija alatt.

Futni kezd, és arra gondol, hogy amint hazaér, rögtön beáll a forró zuhany alá.

És akkor meglátja. Házuk előtt egy fehér furgon áll. Amikor elhalad mellette, kivágódik a hátsó ajtó, és két fekete ruhás férfi ugrik ki belőle.

Hátulról egy fekete árnyék közeledik feléje. Mielőtt megfordulhatna, érzi, hogy egy rongyot nyomnak az arcára, és megmarkolják a felkarját. Megpróbál kiáltani, de a nedves rongyon keresztül csak egy halk nyöszörgésre futja.

A férfiak még közelebb lépnek, nem látja az arcukat. Megragadják, mindenütt kezeket érez magán.

Rúg, harap, karmol. Egy-két rúgása sikeres, de a kezek szorítása semmit sem enyhül.

Őrült erővel próbál szabadulni, mindent megragad, amit csak ér. Kapkodva veszi a levegőt.

Majd érzi, hogy elfogy az ereje, szédül, a teste ernyedni kezd.

Lába már nem érinti a talajt. Súlytalanná válik, az eső egyenesen az arcába vág.

Nagy puffanással landol a kocsi kemény padlóján. Az ajtók nagy csattanással csukódnak.

*

Amikor felébred, egy másik padlón fekszik. Feje lüktet, szeme előtt fények villódznak. Mikor kitisztul a látása, észrevesz valamit a szemkötője alatti keskeny résen át. A padló egyik széles deszkáján egy göcs pont olyan, mint egy manósapka.

Szép lassan újra érezni kezdi a testét. Az oldalán fekszik, keze hátra van kötve. Amikor meg akarja mozdítani, éles fájdalom hasít belé, legszívesebben felordítana. De nem tudja kiköpni a szájában lévő rongyot. A lába is meg van kötözve, vastag kötél rögzíti össze a bokáját és a térdét.

Megpróbálja felemelni a fejét, de az izmai nem engedelmeskednek. Az az érzése, hogy akár már órák is eltelhettek. A farmerje és a trikója nedves, de a kabát nincs rajta.

Hol vagyok? Ki hozott ide?

Néma csönd, mindössze az eső ütemes kopogása hallatszik a bádogtetőn.

Majd hirtelen nyílik egy ajtó. Valaki határozott léptekkel közeledik a deszkapadlón.

Nem lát mást, csak egy pár barna bőrcipőt bőrszíjból készült bojttal, amely úgy egy méterre tőle megáll, pont a manósapkánál. Széles terpeszben áll, a cipő orra kifelé néz, a bal cipő türelmetlenül dobol.

Majd egy mozdulat kellős közepén megtorpan a cipő, feszült némaság uralkodik el a szobán.

Megcsörren valami. Az előtte álló személy felől árnyékot lát közeledni.

Aztán szédülni kezd. Újra minden sötétségbe borul.

Mindössze annyit észlel még, hogy megszólal egy mobiltelefon.

1.

Stockholm,

2014. április 27., vasárnap

Nathalie Svensson megköszönte a pezsgőt, lecsusszant a bárszékről, és otthagyta a gavallér, ugyanakkor halvérű ingatlanközvetítőt, akinek már el is felejtette a nevét. A férfi túl félénk és tutyimutyi volt. Bizonyára hetekbe telt volna, míg összeszedi a bátorságát, hogy lépjen, és ne csak egy italra hívja meg. És Nathalie különben is szinte biztos volt benne, hogy a férfi nős, hiába állította az ellenkezőjét. Amikor koccintottak, bal keze gyűrűsujjának napbarnította bőrén meglátta azt a vékony, fehér csíkot.

Útban a ruhatár felé megingott. Fájó szívvel be kellett látnia, hogy ennek bizony nemcsak a frissen vásárolt, magas sarkú Dior cipő vagy a forgó diszkógömbből áradó színes fény az oka. A pezsgőn kívül megivott még egy száraz martinit és egy fél üveg bort is a vacsorához. Bár szokásához híven jócskán ivott közben ásványvizet is, ezek szerint ez mégis több volt, mint amivel meg tud birkózni.

Kikérte a ruhatárból a kabátját, és megkérdezte a szemtelenül friss ruhatárost, hány óra van. A férfi mosolyogva válaszolt:

– Fél négy. Hívjak taxit?

– Köszönöm, nem szükséges – válaszolta, és távozott.

Az Opera Kávéház előtt vagy egy tucatnyi ember állt sorban. Az őrök a VIP-bejáraton keresztül épp beengedtek két fiatal fiút. Nathalie felismerte őket a tévéből, vagy az X-Factorban szerepeltek, vagy A Dalban, vagy valamelyik más tehetségkutató műsorban, amit levezetésként nézett néha egy-egy keményebb klinikai munkanap után.

Vajon az embereknek sosem elég? – gondolta magában, majd rádöbbent, hogy ő maga a válasz a kérdésére. Mosolyogva mondott köszönetet az őrnek, aki megemelte a kötélkordont. Erősen koncentrált, józannak akart látszódni. A Kungsträdgården parkja felé vette útját, ahol XII. Károly szobra díszelgett.

Hűvös volt a levegő. Kellemes sötétség borította az utcákat és tereket. Pont egy jó kis sétára van szüksége ahhoz, hogy felébredjen, és elfogadhatóan nézzen ki, mire föl kell szállnia a vonatra, amely hazaviszi Uppsalába. Remélhetőleg lesz még ideje szokás szerint futni előtte egy kört itt Stockholmban, a Djurgården-szigeten. Negyvenöt éves korához képest jól tartja ugyan magát, de az utóbbi időben mégiscsak észrevette, hogy amint abbahagyja a mozgást, hízik néhány kilót. Mindig is kicsit duci volt, de jó helyen volt kipárnázva, és általában csinosnak tartották. Tipikus „plus size model”, ahogy Tyra Banks szokta mondani az America’s Next Top Modelben. De azért mindennek megvan a határa. Amint túllépte a versenysúlyát, inkább dagadtnak érezte magát, mintsem szexinek.

Ezért tehát, bár utálta a sportolást, és rendre azt hangsúlyozta, hogy az Ekeby kórus énekpróbái bőven elég mozgást jelentenek számára, mégiscsak vásárolt egy pár fényvisszaverő futócipőt, és hetente háromszor futásra kényszerítette magát (ami ugyan, ha ráfoghatta az időjárásra, néha csak heti két alkalmat jelentett, vagy egyet sem). Az örökké ismételt futókörök noha éppoly unalmasak voltak, mint a sportadások a tévében, de legalább hallgathatott közben zenét, a Backstreet Boyst, a One Directiont, vagy valami más fiúbandát, amiről sosem tett említést sem a kollégáinak, sem a kórusbeli barátainak.

De furcsa, gondolta, miközben kitért egy kerékpáros elől, aki imbolyogva haladt az Opera irányába. Amióta új életet kezdtem, ez az első este, hogy úgy döntöttem, egyedül megyek haza.

Már fél éve van egy egyszobás kis lakása az Artillerigatanon, és minden gyerekmentes hétvégén, sőt néha még hétköznap este is felutazott Stockholmba. Itt találkozott aztán azokkal a férfiakkal, akikkel a világhálón vagy szórakozóhelyeken ismerkedett meg.

Kilencévi házassága Håkannal szép lassan unalomba fulladt, s most, hogy vége szakadt, kitört a ketrecéből. Megtette mindazt, amire titkon mindig is vágyott, próbálgatta a szárnyait, és boldogan állapította meg, hogy még mindig elbírják.

Eleinte óvatos volt, de néhány sikeres hódítás után megnőtt az önbizalma, és egyre messzebbre merészkedett. Romantikus vacsorák, őrült kirándulások és izgalmas szex. Új érzéki benyomások, új testek, új nevetés. Kár lett volna minderről lemaradni.

Amíg házasságából ki nem lépett, egész életében mindig csak alkalmazkodott. Az iskolában ő volt a kis szorgalmas és kis hízelgő, aki mindig mindenből kitűnő. Érettségi után nem tudta, mit is szeretne igazán. Valami olyan szakmát szeretett volna, amelyet tisztelnek az emberek, és amelyben segíthet másokon. Így végül az orvosi tanulmányokat választotta. Bár sosem volt elégedett a saját tudásával, és mindig úgy érezte, hogy még többet kéne tudnia, nem bánta meg a pályaválasztását. Annál inkább a házasságát Håkannal.

Az eltelt évek során Håkan egyre jobban belekényszerítette az ügyvédfeleség- és anyaszerepbe, akinek nincs is más célja, mindössze fenntartani a tökéletes látszatot, és hetente egyszer beállni és énekelni a kórus leghátsó sorában. Håkan pénzközpontú életében jottányit sem számított, hogy felesége sikeres kutató és elismert pszichiáter. A biztonságos családi élet unalomba fordult, Nathalie pedig idővel beletörődött ebbe.

Egészen egy kedd délutánig, két héttel a negyvenötödik születésnapja után, amikor épp betette az edényt a mosogatógépbe, ugyanolyan határozott és gondos mozdulatokkal, mint mindig. És ekkor hirtelen úgy érezte, hogy minden elvesztegetett idő ott tornyosul fölötte, mintha minden elnyomott érzése egyetlen gombóccá tömörödött volna, és ott és akkor úgy döntött, hogy kitör abból a börtönből, amit saját magának épített fel. És ezt akkor ugyan még nem tudta, de már meghozta a döntést, hogy még kapuzárás előtt elhagyja Håkant.

Most majd bepótolja az elvesztegetett éveket, méghozzá alaposan. Életét feketéről fehérre váltja. Egyetlen pillanatot sem akar mostantól elszalasztani.

Korábban kizárólag a munkával, a gyerekekkel és az anyai teendőkkel teli hétköznapjait titkon szabadságra, fényűzésre és futó kapcsolatokra cserélte. Újra vonzónak és boldognak érezte magát – olyannak, amilyennek a lelke mélyén mindig is tartotta magát. És minél jobban szerette a saját testét, annál jobban szerették azt a férfiak is.

Bár sokszor volt lelkiismeret-furdalása Tea és Gabriel miatt, sikerült elhessegetnie, mondván, hogy a gyermekei is csak jobban érzik magukat, ha az anyjuk boldog. Gabrielen ritkábban mutatkoztak az ADHD-s tünetek, és a második osztály tavaszi félévének nagyobb részében már külön támaszt nyújtó nevelő nélkül is boldogult. A csendes és mindig alkalmazkodó Tea végre elkezdett játszani óvodás társaival, és nem merült bele folyton a könyveibe és a számítógépes játékaiba. És ami a legfontosabb, a gyerekek vidámabb és üdébb anyát kaptak maguknak.

Az egyetlen probléma csak az, hogy Håkan a válóper során ragaszkodik hozzá, hogy kizárólagos felügyeleti jogot kapjon a gyerekek fölött. Nathalie természetesen közös felügyeletet szeretne, és tudja, hogy alapjában véve Håkan is ezt akarja. Volt férjének nincs is más érve, mint hogy felelőtlennek tartja Nathalie-t, aki túlságosan is önmaga körül forog. Nathalie ügyvédje szerint viszont Håkannak esélye sincs. Csak azért pereskedik, hogy megbüntesse őt. Ez is csak egy újabb megerősítés Nathalie számára, hogy jól döntött, amikor elhagyta a férjét.

Néha azért megfordul a fejében, hogy Håkan esetleg rájött, hogy mit is csinál Stockholmban – azaz hogy nem a barátnőjénél, Louise-nál tölti az estéket, és nem is megy olyan gyakran színházba és operába, mint ahogy állítja.

Nem, nem, morfondírozott magában. Ha Håkan leleplezte volna, hogy kettős életet él, akkor már szembesítette volna vele. A legrosszabb az egészben, hogy az exférje attól sem riadna vissza, hogy aduként használja fel ezt ellene a gyerekekért folyó harcban.

Az utolsó pillanatban kezdtem el élni a magam életét, ismételgette magában. Bár még messze volt az életútja magaslati pontjától, mégis oly módon vált érezhetővé számára az idő múlása, amit korábban egyáltalán nem tapasztalt. Ahogy idén késett a tavasz, úgy ő is későn virágzott ki, de annál hosszabb ideig fog majd ez tartani.

Elment a Blasieholmstorg mellett, végig az Arsenalgatanon a Nybroplan irányába. Cipősarka ütemesen kopogott a járdán, és a kőházak visszhangozták, mintha ez lenne az egyetlen létező hang az alvó városban. Szokás szerint kikerülte az A jelű csatornafedeleket, de szívesen megtett néhány extra lépést, hogy rálépjen egy-egy K jelűre.{1}

A Bukowski szalon előtt hirtelen megtorpant. Már megint érezte. Az a furcsa, kellemetlen érzés fogta el, mintha követné valaki.

Hirtelen mozdulattal hátrafordult. Tökéletes némaság, sehol senki. Nagyot sóhajtott, körülnézett, végigpásztázta a kapubejáratokat, a házsarkokat és a tér közepén álló lószobrot.

Azzal próbálta megnyugtatni magát, hogy csak képzeleg, és folytatta az útját. Dühítette, hogy ennyire túlreagálja a dolgokat, de pontosan tudta, hogy mi ennek az oka. Egy bizonyos személy sötétzöld anorákban, aki valahogy mindig felbukkan, bármerre is jár. Még soha nem látta őt, csak távolról, és azt sem tudja, hogy férfi-e, vagy nő. Egyszer a pszichiátria új épülete előtt pillantotta meg, máskor az IKEA előtt, vagy a Carolina Redoviva könyvtár lépcsőjén. Átlagos testalkatú személy, kék farmerben, és a zöld kapucnit mindig a fejére húzta, így aztán Nathalie sosem tudta kivenni az arcát.

Először azt hitte, hogy csak valami véletlen, de ahhoz túlságosan sokszor fordult elő.

Fogalma sem volt róla, ki lehet az. Igaz, rengeteg fura betege volt, és néha meg is fenyegették, ha nem engedélyezett nekik eltávozást, vagy nem volt hajlandó kábítószernek minősített gyógyszert felírni. De konkrétan senkire sem gyanakodott.

Orvosként elvárták tőle, hogy jó példával járjon elöl, főleg mióta megkapta a kitüntetést mint az orvosi kar legjobb pedagógusa. A diákok bizonyára alaposan meglepődnének, ha tudnák, mivel tölti a szabadidejét.

Lehet, hogy a dolog esetleg azzal állhat összefüggésben, hogy az antiszociális személyiségzavarok egyik legismertebb szakértőjeként Nathalie hivatalos tagja lett a Svéd Nemzeti Bűnügyi Intézet elkövetői profilalkotó munkacsoportjának? A doktori disszertációja, mely a pszichopaták elfojtott emlékeit elemezte, nagy port kavart, karácsony körül pedig segített megoldani a malmöi prostituált meggyilkolásának rejtélyét.

Esetleg valamelyik férfiról lehet szó, akivel korábban találkozott? Az idegsebészről, az asztalosról vagy a költőről, akinek nem adták ki a verseit?

Nem. Jóllehet ezek a férfiak csalódottak voltak, amikor közölte, hogy nem akar velük többet találkozni, de valójában egyikük sem volt különösebben letaglózva.

Nathalie szinte észrevétlenül hátrapillantott. Az utca üres volt, a szíve mégis nyugtalanul kalapált. De amikor Håkan a legtolakodóbb volt, Nathalie-nak azért mégis eszébe jutott, hogy talán ő lehet az. Valami idióta játékot játszik vele, csak hogy megijessze. De hát már maga az ötlet olyan gyerekes volt, hogy amint elemezni kezdte, máris szétpukkant, mint egy buborék. Különben is, Håkan ezen a hétvégén Oslóban van valami konferencián.

A Nybrogrillen kioszknál megállt, vett egy forró csokoládét és egy grillezett virslit sok extrával. A pultnál álló fiatal srác fáradtan bólintott. Nathalie hamar megkapta, amit rendelt. Nagy lendülettel látott neki, és érezte, ahogy szép lassan kitisztul az agya.

Amikor épp átszelte a Berger Larsgatant, pittyenést hallott a bőrkabátja zsebéből. Előhalászta a mobiltelefonját, és látta, hogy kapott egy sms-t.

Szia, ébren vagy már? Hazafelé tartok R-ből. Találkozunk? / Rickard

Hirtelen egész testét elöntötte a forróság, és elmosolyodott. Rickard nyilván a Richéből tart hazafelé.{2}

Szívesen. A munkahelyed előtt várlak.

Azt, hogy a Drámai Színház fiatal csillaga pont neki csapja a szelet, néhány hónappal ezelőtt ugyanolyan nevetségesnek találta volna, mint hogy mélyen kivágott fekete ruhában üljön a Riche bárjában, lábát fesztelenül lóbálva, meg-megvillantva tűsarkú cipőjének málnaszínű talpát, amely tökéletesen illik a kézitáskájához.

A Rickard lakásában eltöltött éjszakát, amely mindössze néhány hete volt, lehetetlen túlszárnyalni. Egy pillanatra lehunyta a szemét. Felidézte a férfi kezét, ahogy végigsimítja a testét, a rekedtes hangját és a végtelen kitartását.

Kezében a telefonnal állt, és várt, de nem érkezett válasz. Miután eltelt egy perc, felállt a lépcsőre, és Strindberg bronzfeje felett elnézett a víz felé. A Gröna Lund vidámpark mögött lopakodva érkezett a hajnal első izzó sugara.

A feje felett a banner meglibbent, és ő ezzel hirtelen visszazökkent a valóságba. A bannereken előadásokat reklámoztak, a Hamletet Rickarddal a főszerepben, és a Don Juan crossover operát. Ha jól emlékszik, épp most péntekre hívta meg az édesapja őt és Louise-t erre az Operaház és a Drámai Színház közötti különleges együttműködésre.

Rápillantott a kijelzőre. Még mindig semmi válasz. Mivel nem akarta, hogy úgy tűnjön, mintha sürgetné a dolgot, úgy döntött, hogy hazamegy, de épp ekkor újra meghallotta a mobiltelefon pittyenését.

Találkozzunk a Karlaplanon tíz perc múlva.

Nem akarta, hogy Rickard azt higgye róla, hogy szíre-szóra azonnal ugrik, várt tehát tíz másodpercet a válasszal.

OK.

Mióta Håkan egyik este titkon kutakodott a telefonjában, minden levélváltást kitöröl. Így tett most is. És máris irányt váltott a Strandvägen felé.

Az Artillerigatan és a Jungfrugatan között elhaladt Louise plasztikai sebészeti rendelője előtt. Elnézegette a szép nőkről és férfiakról készült fényképeket, és mérlegelni kezdte Louise javaslatát, hogy műttesse meg a mellét, és szívassa le a zsírt a hasáról.

– Én is megtettem, miután elváltam Franktól, és egy pillanatra sem bántam meg – árulta el nagy titkát Louise, miután elfogyasztott néhány koktélt a Sturehofban. – És neked persze kedvező áron megcsinálom.

Tényleg, miért is ne, gondolta Nathalie, és megigazította a mellét. Tulajdonképp elégedett volt mind a méretével, mind a formájával, de hát való igaz, miért kell megelégednünk bármivel, ha lehet az még jobb is?

Lelki szemei előtt megjelent Rickard, és erre felgyorsította lépteit. A Djurgårdsbron hídnál hátat fordított a víznek és a rózsaszínre váltó égboltnak, és bekanyarodott a Narvavägenre.

A Történeti Múzeummal szemben elhaladt Frank kapuja előtt. Frank vajon azért nem jelentkezett, mert dolgozik ma éjjel? – tette fel magának a retorikai kérdést. A férfi általában szeretett találkozni vele, ha tudta róla, hogy itt van Stockholmban. A válásuk után Frank is, Louise is újra felvették vele a kapcsolatot. Louise-nak szüksége volt egy barátnőre, akivel pletykálhat és bulizhat, Franknak meg egy jó barátra, akivel megoszthatja a legtitkosabb gondolatait is.

Rápillantott az órájára. Negyedóra telt el az sms-üzenet óta. Tökéletes időzítés, gondolta.

Amikor át akart kelni a zebrán a Karlaplannál, meglátta Rickardot. A szökőkútnál állt, belefeledkezve a mobiltelefonjába. Nathalie üdvözlésre emelte a kezét, de megdermedt a mozdulatban, mert meglátta, hogy valaki hirtelen felpattan a szökőkút melletti padról. A férfi, vagy talán nő, határozott léptekkel megindult Rickard felé, aki neki háttal állt.

A szökőkút megvilágított vizében megcsillant valami az idegen kezében.

Nathalie hunyorított, hogy jobban lásson a kora hajnali fényben.

Tompa durranás. Rickard lerogy a földre. Az idegen két karjánál fogva megragadja, odaráncigálja a szökőkúthoz, és beemeli a vízbe.

Nathalie nem fogta fel, hogy mit lát. Egyszerűen lebénultak az idegpályái, amelyek összekötötték a látottakat a gondolataival.

Az idegen odarohant a kerékpárhoz, amelyet korábban a szökőkút melletti szilfák egyikéhez támasztott. Nathalie ereiben megfagyott a vér, amikor meglátta a sötét kabátját.

Moccanni sem tudott, csak bámult dermedten.

Kapucni nem volt rajta, de fejébe húzott egy sötét sapkát. A halvány hajnali fényben, a sötét ruha miatt az arca homályban maradt.

Nathalie csak akkor rohant oda a szökőkúthoz, amikor ő már elkerekezett a metrómegálló irányába.

Apró lépésekkel közeledett a szökőkúthoz, mint egy lassított filmen.

Odaérve legelőször egy vörös tükröt pillantott meg Rickard feje körül, mint valami vérglóriát.

Rickard a hátán feküdt, szeme félig lehunyva, fekete bakancsa mélyen a vízben, szürke kabátja egyre sötétebb, és egyre jobban süllyed, ahogy felszívja a vizet.

Nathalie belépett a vízbe.

– Rickard? – hallotta saját tétova kérdését.

Hangja beleveszett a szökőkút csobogásába.

Megragadta a férfi nyakát, kiemelte fejét a vízből. Ömlött belőle a vér, érezte kezén a ragacsos meleget.

Rickard levegő után kapkodott, tekintetével igyekezett fókuszálni. Minden erejét összeszedve felemelte az egyik kezét, és megragadta Nathalie karját. Hörgő hangon préselte ki magából:

– Vi… Vi… to…

Tekintete elsötétült. Álla leesett a mellére, teste elernyedt, és Nathalie a súlyát kétszer olyan nehéznek érezte.

Nathalie fején két gondolat cikázott át.

Ez egész egyszerűen nem történhet meg.

Adam.

2.

Ami az elkövetkező fél órában történt, arról Nathalie Svenssonnak csak ködös emlékei vannak. Valahogy kihúzta Rickardot a vízből, és lefektette a földre a szökőkút mellé. Egyik kezével a sálját erősen odaszorította a férfi mellkasára, megpróbálva elállítani a vérzést, másik kezével pedig a mentőket hívta. Ellenőrizte Rickard pulzusát és légzését, és megkönnyebbülten észlelte, hogy még él, bár egyáltalán nem reagált kétségbeesett kiáltozására.

A mentő lefékezett a murvás úton, öt méterre tőlük, és ugyanakkor érkezett egy rendőrautó is a környező fák közti átjáró felől. A zöldruhás mentősök szakszerűen munkához láttak, de látszott rajtuk, hogy határozottan idegesek lettek a rengeteg vértől, amely vörösre festette a földet és Rickard ruháját. Az első pillanatban felismerték az áldozatot, Rickard Ekengård színművészt, de ez mindössze egy megállapítás volt, ami semmiben sem befolyásolta őket, és a jól megszokott mozdulatokkal folytatták munkájukat.

Elő a hordággyal, fel az ernyedt testtel, be a kocsiba. Oxigén, infúzió, mellkasra szorítókötés.

A sofőr kitessékelte Natahalie-t a kocsiból, és bevágta az ajtót. Három másodperccel később a kék fény forgácsolta szét a hajnalhasadás fényeit. A mentő nagy sebességgel eltűnt a Karlavägen sugárúton, a sziréna hangja még sokáig visszaverődött a házfalakról.

Nathalie kapott az egyenruhás rendőröktől egy takarót, amelyet a vállára teríthetett. Odavezették az egyik padhoz, amely már kívül esett a kék-fehér rendőrségi kordonon, miközben nagy sebesen körülzárták a szökőkút körüli területet, beleértve a metrómegálló felé vezető utat is, amerre a gyilkos eltűnt a biciklijén.

Egy rendőr és egy rendőrnő feltett neki néhány kérdést, majd a rendőrségi rádióvonalon beszéltek a központtal. Rövid időn belül vagy egy tucat egyenruhás volt a helyszínen. Nathalie hallotta saját magát, hallotta, ahogy válaszol a kérdésekre, de az volt az érzése, mintha valaki mást hallana.

Rickard Ekengård.

A szeme láttára lőtték le, és dobták be a szökőkút vizébe.

Ennek ellenére semmi másra nem tudott gondolni, csak Adamra, élete nagy szerelmére, akit brutálisan elragadtak tőle. Tíz évvel ezelőtt történt, de azóta sem halványult a kép. Hátba lőtték, és hagyták elvérezni az uppsalai Központi Pályaudvar előtti szökőkútban. S bár nem látta a saját szemével, mégsem telt el nap, hogy ne gondolt volna rá. És miután a hónap elején a Felderítetlen bűnesetek című tévéműsorban újra előkerült, az emlékei még elevenebbek lettek.

Most pedig szemtanúja volt annak, hogy miképp támadták meg Rickardot pontosan ugyanilyen módon.

Nem, ez nem lehet igaz, gondolta, ez csak egy rémálom. Bárcsak felébrednék.

Újabb rendőrök érkeztek. Hallotta, ahogy az egyikük telefonál, és megpróbál elérni valakit, ahogy elzárják a szökőkutat, ahogy elküldenek három kíváncsi fiatalt a kordon Narvavavägen felőli oldaláról, s ahogy sebesen kattogtatják a fényképezőgépet, számtalan felvételt készítve. Később egy nagy fekete autó érkezett. A két kiszálló férfi fehér kezeslábasba bújt, kesztyűt húzott, a cipőjére pedig védőhuzatot. Így mentek oda a vértócsához.

Nathalie megremegett, szorosabban magára húzta a takarót, de ez sem segített.

Nem tudta megítélni, mióta ül már ott a vizet bámulva. Ekkor leült mellé valaki, és vállára tette a kezét.

– Szervusz, Nathalie. Hogy érzed magad?

Frank. Bár nem volt az a kimondottan érces hangja, Nathalie mégis azonnal felismerte. Feléje fordult, és belenézett szürke, mélyen ülő szemébe. Frank szeme véreres volt, és olyan fürkészően bámulta Nathalie-t, hogy a férfi felbukkanását követő első megkönnyebbülés hirtelen egyfajta kínos érzésbe csapott át. Frank nagyon közel ült hozzá, barázdált, de mégis határozott arca aggodalmat sugárzott. Most is, mint mindig, fekete bőrdzsekit, trikót és farmert viselt. Állán egy seb, látszik rajta, hogy épp most állt el a vérzés. Felső ajka kidudorodott az alája dugott bagópárnácskától, szőke szakálla szanaszét meredezett.

– Mit keresel itt? – kérdezte Nathalie.

– Szolgálatban vagyok – válaszolta Frank, és igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy ura a helyzetnek, de a hangja elárulta. – Ma én vagyok a megyei ügyeletes tiszt. Tíz perccel ezelőtt kaptuk a riasztást.

Nathalie úgy érezte, hogy fejében vadul kavarognak a benyomások, és végül áthatolhatatlan káosz lesz belőlük. Hallotta saját hangját:

– Épp elmentem a házad előtt… alig egy perce… fel akartalak hívni ma… de aztán valami közbejött… aztán ide jöttem, és…

Itt elakadt, a szemébe könny szökött.

– Tudom, hogy körülbelül mi történt – mondta Frank, és átölelte. Nathalie-t hirtelen elöntötte a forróság. – Szörnyű lehetett…

Nathalie bólintott, és ránézett a férfira.

– Mi történt az álladdal?

– Á, semmi! – érkezett a gyors válasz. – Megvágtam magam borotválkozás közben. Ennyi az egész.

Nem kellett orvosnak lenni ahhoz, hogy tudni lehessen, ez bizony hazugság.

– Otthon voltál? – kérdezte Nathalie.

– Igen – válaszolta Frank, és levette karját a válláról. – Tulajdonképp mit kerestél itt?

– Hazafelé tartottam… az Operából… Kerültem egyet, hogy kiszellőztessem a fejem.

A hazugság jött csak úgy magától. Elterelésként Nathalie gyorsan témát váltott:

– Túl fogja élni?

– Nem tudom. Most vitték be a műtőbe. Természetesen gyilkossági kísérletként kezeljük az esetet. Minden elérhető őrjárat azt a területet kutatja át, amerre a tettes eltűnt – folytatta Frank, és állával a metró felé bökött.

Nathalie Anna Lindh külügyminiszter meggyilkolására gondolt. Az orvosok azt mondták a sajtókonferencián, hogy a miniszterasszony állapota stabil. Majd néhány óra múlva bejelentették a halálát.

– Szörnyű volt – mondta végül, és a cipőjére nézett. Ez is piros, mint a vér.

Lépések zaja közeledett a murván, látómezejében pedig megjelent egy alacsony, sovány nő.

– Szervusz, Nathalie! – ismerte fel Angelica Hübinette hangját.

Odafordult, és tekintete találkozott az igazságügyi orvosszakértő tekintetével.

– Mit keresel itt? – kérdezte Angelica, és hol rá nézett, hol Frankra.

Nathalie az elkövetői profilalkotó csoport tagjaként ismerkedett meg Angelicával.

– Tanúként van itt – magyarázta Frank.

– Aha, értem – válaszolta Angelica. – Azt hittem, már be is vontátok a profilalkotó csoportot a nyomozásba.

– Nem, nem – rázta a fejét Frank –, az még kicsit korai lenne.

– Szerintem is – helyeselt Angelica. – Én mindenesetre a szakmámból kifolyólag vagyok itt.

Újabb pillantás Nathalie-ra, meg egy bólintás, amit egy kis jóindulattal akár együttérzőnek is lehetett venni.

– Vigyázz magadra, Nathalie. Még találkozunk.

Angelica Hübinette átsétált a szökőkútnál álló kollégáihoz. Frank Nathalie-hoz fordult, és kérdőn felhúzta a szemöldökét. Bár pont ő ajánlotta annak idején Nathalie-t a profilalkotó csoportba, azt azért nem szerette, ha a csoport beavatkozott a megyei rendőrség munkájába.

– El tudnád mondani még egyszer, hogy mit láttál? – kérte Frank, és bekapcsolta a magnót.

Nathalie erőt vett magán, hogy újra végigmenjen az eseményeken.

Csupán azt nem árulta el, hogy valójában találkozója volt Rickarddal. Frank nem tudott arról, hogy különböző férfiakkal találkozgat, és erről ezután sem kell tudnia. Különben is, mi köze lenne a két dolognak egymáshoz?

Frank mutatóujjával az állán lévő sebet simogatta.

– Nathalie, megértem, hogy mindez nagyon nehéz a számodra… – mondta.

– Egyszerűen semmit sem értek – kezdett bele Nathalie, és a mondat közepén elcsuklott a hangja.

Újra könny szökött a szemébe, és elhomályosult előtte a világ.

– Már tíz éve… – motyogta maga elé.

– Tudom. Nekem is hiányzik.

Frank elhallgatott.

Ő volt Adam legjobb barátja. Nathalie és Louise akkor ismerkedtek meg velük, amikor elkezdték orvosi tanulmányaikat. Néhány hét múlva két pár lett belőlük.

– Van még valami, ami szerinted fontos lehet a számunkra? – kérdezte Frank némi várakozás után.

Nathalie a távolba meredt, majd mély lélegzetet vett. A szökőkút vizét és a kis teret övező szilfák egyetlen körré olvadtak össze előtte. Lehunyta a szemét. Érezte, hogy teste súlyosan nehezedik a hideg padra, ajka elzsibbad, hangja elhal.

– Most haza akarok menni.

– Elintézem – válaszolta Frank. – És mikor mész vissza Uppsalába?

– Még nem tudom. Vonattal megyek, ahogy szoktam, legkésőbb este hétre kell otthon lennem.

– Hívj fel, ha felébredtél.

Frank felállt, és kiadta az egyik szolgálatos rendőrnek, akinek Hansson volt a neve, hogy vigye haza Nathalie-t. Az Artillerigatanon lévő lakás alig ötszáz méterre volt, Nathalie mégsem tiltakozott.

Egy perccel később beszállt egy rendőrautóba, amely épp annál a gyalogátkelőnél állt, ahonnan a szemtanúja volt a támadásnak. Mielőtt becsapódott volna a kocsi ajtaja, még hallotta, hogy az egyik fehér ruhás helyszínelő, aki annál a szilfánál állt, ahol a kerékpár volt leállítva, odakiáltott:

– Frank! Találtam valamit, gyere, nézd meg!

3.

– Felkísérjem?

Hansson őrmester kérdezte ezt, amikor megállt az Artillerigatan 32. előtt. Nathalie odafordult hozzá, és észrevette, hogy a rendőr az ujjaival dobol a kormányon.

– Köszönöm, nem szükséges – válaszolta, és kinyitotta az ajtót. – Köszönöm, hogy hazahozott.

Cipősarkát megtámasztva kikászálódott az autóból. Nem nézett a rendőrre, csak a kezével intett, majd hátat fordított neki. Mély lélegzetet vett a friss levegőn, és hirtelen meghallotta, hogy a Hedvig Eleonora-templom harangja elüti a fél hatot. Az út túloldalán a vaskerítéssel elhatárolt temetőben csicseregtek a madarak. A szabálytalanul elhelyezkedő sírkövek árnyékában megbúvó hóban kék, fehér és lila csillagvirágok harcoltak a túlélésükért.

Még mielőtt belépett volna a kapun, látta, hogy a rendőrautó bekanyarodik a Storgatan sarkán. Gondosan ellenőrizte, hogy biztosan becsukódjon utána a ház kapuja, majd felballagott a negyedik emeletre. Minden porcikájában remegett, és kimondhatatlanul fáradtnak érezte magát.

A parányi előszobában, amelyet mindössze a cipőspolc, a tükör, öt fogas és a vécéajtó töltött be, levette a kabátját és a cipőjét. Lába olyan súllyal nehezedett a padlóra, mintha hosszú repülőút állna mögötte. Meglátta a szépen kikészített neonzöld tornacipőt, és azonnal tudatosodott benne, hogy ezen a héten bizony nem lesz semmi a futásból a Djurgården-szigeten. Nem mintha számítana.

Amikor megpillantotta magát a nagy tükörben, kővé vált. Sötétbarna fürtjei csomókban lógtak a vállára, szemfestéke sötét árnyékot képezett a szeme alatt, arca felpuffadt, ajka halovány volt.

Megborzongott, és belépett a lakás egyetlen szobájába. Az északnyugatra nyíló ablakon át is beszűrődött annyi hajnali fény, hogy a temető fáinak rügyező ágai között még mindig el lehetett látni egészen az Östermalmstorgig.

Igyekezett összeszedni magát, ezért végigjártatta tekintetét a jól ismert, gondosan bebútorozott huszonkét négyzetméteren. Balra a könyvespolc, rajta a sztereóberendezés, amelyen Avicii első lemezét játszotta, mielőtt elindult az Opera bárba. Jobbra a ruhásszekrény, az ágy és a főzőfülke. A falon képek anyja fotókollázsaival, a távol-keleti szőnyeg, amelyet apjától kapott, és az a formatervezett Arne Jacobsen-fotel, amelyet egy internetes árverésen vásárolt.

A fehér orchideák között egy méregdrága videójáték, amelyet Gabrielnek és Teának vett. A szoba közepén kottaállvány, rajta a héten gyakorlandó kórusmű, és erre akasztotta a tavalyi Tjejmilen futóversenyen szerzett emlékérmét is, emlékeztetőképp, hogy többet kéne edzenie. Igyekezett lakályossá tenni ezt a néhány négyzetmétert.

De mintha most történt volna valami. A megszokott biztonságérzetet mintha elfújták volna. Ide-oda járt a szeme, miközben igyekezett megtalálni ennek az okát. Sokáig nézte a fehér csíkos függönyt, amely eltakarta az ágy és a konyhafülke között kialakult zugot. Itt tartotta a takarítóeszközöket. Hopp! Mintha másképp állna a függöny! És mi az a kidudorodás fél méterre a padlótól?

Határozott léptekkel odament, és egyetlen mozdulattal félrerántotta a függönyt.

Természetesen nem volt ott senki. Csak a megszokott takarítóeszközök, és a vasalódeszka.

A porszívó csöve okozta a függöny kitüremkedését.

Nagy sóhajjal engedte ki magából a benn tartott levegőt, és fejcsóválással nyugtázta az élénk fantáziáját. Lelki szemei előtt újra megjelent az őt követő ember képe. Ahogy eltűnt a sarok mögött. Az volt az érzése, hogy mindig ott van valahol a közelében, számára elérhetetlenül.

Levette a ruháját, és beakasztotta a szerkénybe a többi közé. A konyhában beletett egy rehidratáló tablettát egy pohár vízbe. Miközben a tabletta pezsegve feloldódott, hallotta és látta maga előtt a szökőkutat. A padon ülő embert, a villámgyors támadást és a vért, amely vörösre festette a vizet. Érezte, ahogy Rickard megragadja a karját, és hallotta utolsó szavait:

– Vi… vi… to…

Látta maga előtt Rickard utolsó pillantását, amikor még öntudatánál volt, mintha az ő látványa lett volna életének az utolsó képe.

De vajon mit akart mondani?

Mi ketten? Vi two? Hisz mindig szeretett angolul tréfálkozni.

Rickard. Vajon túléled?

Sikerült megállnia a késztetést, hogy felhívja kórházat, és érdeklődjön. Van elég dolguk, és ilyen hamar lehet, hogy még egyébként sem tudnak mondani semmit sem. Akármilyen nehéznek is tűnik, meg kell próbálnia aludni.

Visszament a fürdőszobába, félrehajtotta a kisszekrény tükörajtaját, hogy ne kelljen látnia magát, majd elővett egy fél tablettát. Nem szokott nyugtatót bevenni, de ez most vészhelyzet.

Felakasztotta a láncot az ajtóra, levetkőzött, és zuhanyozni kezdett. A vizet olyan forróra állította, hogy szinte égette a bőrét, a fürdőszobában pedig akkora gőz keletkezett, hogy nem látott semmit.

A forró, erős vízsugár hatására az érzelmek káoszából szép lassan kikristályosodtak a gondolatai.

Ami történt, éppoly felfoghatatlan volt, mint amilyen valóságos. Orvosként hozzászokott, hogy váltani tudjon az empátia és a logika között, de most éppoly tanácstalan volt, mint a páciensei, akik időnként teljesen összeomlottak a jelenlétében.

Szemtanúja lett a Rickard Ekengård ellen elkövetett gyilkossági kísérletnek.

Ha nem állítottam volna el a vérzést, és nem értesítettem volna olyan gyorsan a mentőket, akkor Rickard most már halott lenne, gondolta, és kiöblítette a hajából a habot.

Rickard. Vajon miért jutott ilyen váratlanul eszébe, hogy találkozzanak? Vajon épp csak hazafelé tartott a bárból, részeg volt, és kissé kanos, és csak úgy vaktában ráírt, hogy lenne-e kedve felmenni hozzá?

Nathalie jól emlékezett arra a néhány héttel korábbi estére a Richében. Ott üldögélt a bárban kezében egy pohár borral, Rickard pedig egyszer csak odaült melléje, mintha ez lenne a világon a legtermészetesebb, és azt mondta, szia. Mennyire meglepődött! Persze már korábban észrevette, hogy a férfi oda-oda sandít a másik asztaltól, ahol színésztársaival ült, de sosem gondolta volna, hogy oda fog jönni hozzá. Kellemesen elbeszélgettek, ismerkedtek, viccelődtek. Sok más férfival ellentétben úgy tűnt, hogy Rickardot őszintén érdeklik a válaszai. Minden olyan könnyedén ment, ő pedig nyugodt és boldog lett a beszélgetéstől. A férfi érdeklődött a családjáról, a válásáról (amit normál esetben nem is szokott megemlíteni), meg arról, hogy milyen pszichiáterként dolgozni, és kórusban énekelni.

Teltek-múltak az órák. Amikor a bárpultos odaszólt, hogy zárnak, Rickard megkérdezte, hogy lenne-e kedve felmenni hozzá, felbonthatnának egy palack érlelt Amaronét, amelyet a Drámai Színház igazgatójától kapott. Rickard kimondottan jókedvű volt, beszélt az új darabról, amit most próbálnak, meg egy tervezett filmprojektről.

Viszont amikor már ott ültek a hatalmas bőrkanapéján, és koccintottak a rubinvörös borral, hirtelen nagyon elkomolyodott. Elmondta, hogy nekiállt megírni az önéletrajzát. Mindent ki fog teregetni.

És mielőtt Nathalie még megkérdezhette volna, hogy mégis mit akar kiteregetni, Rickard előrehajolt és megcsókolta. Keze kutakodva felkúszott a ruha alá, Nathalie meg átkarolta a nyakát. Újra és újra szeretkeztek.

Utána Rickard azt mondta, hogy mindig egyedül szokott aludni. Azóta nem is hallottak egymásról, csak amikor ez az sms jött.

Nathalie elzárta a vizet. A nyugtató és a meleg hatására álmos lett, eltompult. Gondosan megtörülközött az új Ralph Lauren-törülközővel, belebújt a selyem hálóingébe, és három percig sikálta a fogát. Lekapcsolta az összes villanyt, majd odalépett az ablakhoz, hogy leengedje a rolót. Néhány pillanatig elnézte a temető kavicsos ösvényén ugráló három verebet. Egy pillanatig ide-oda imbolyogtak a sírok, és egyetlen hatalmas, szürke kővé olvadtak össze.

A fejében visszhangzott Adam halálának szörnyűséges híre. A rendőrség szavai romba döntötték az egész életét, és azóta is magában hordozza azt az áthatolhatatlan sötétséget, amelyet azon az éjjelen élt meg.

A nyomozás, amelyben Frank frissen végzett nyomozóként vett részt, nem vezetett eredményre. Mindössze annyit tudtak meg, hogy Adam késő este munkaügyben távozott, de hogy miről volt szó, azt senki sem tudta. A Saab, amelyet egy kollégájával közösen vásárolt, ott áll a kolléga háza előtt. Aznap este Adam használta, és megegyezés szerint visszahozta, valószínűleg éjjel negyed tizenkettőkor. Mivel semmi más észszerű magyarázat nem adódott, úgy gondolták, hogy Adam útban lehetett az Upsala Nya Tidning szerkesztősége felé. Senki sem tudta megmondani, mi keresnivalója lehetett ott az éjjel kellős közepén, de amióta egy héttel korábban kapott egy névtelen fülest, elég különösen viselkedett.

A rendőrség a legnagyobb erőfeszítések dacára sem tudta kideríteni, milyen fülest is kaphatott Adam, aminek utána akart járni. Az egytelen tanú egy taxisofőr volt, aki éjfél körül cigarettaszünetet akart tartani. Ő találta meg Adamot a szökőkút vizében.

Mielőtt a taxis kiszállt volna a kocsijából, látta, hogy egy férfi észak felé rohan, a Városháza melletti parkoló irányába. Tíz másodperc múlva hallotta, hogy egy autó padlógázzal indul. De sem az autóról, sem a menekülőről nem tudott részletesebb leírást adni. Majd odament a szökőkúthoz, és ott találta Adamot, aki fejjel előre belebukott a vízbe.

Vére vörös felhőként úszott körülötte. Amikor a mentő odaért, a teste még meleg volt, de az újraélesztési kísérletek már nem jártak eredménnyel.

Körülbelül ugyanebben az időben látta maga előtt Nathalie újra azt a rémséget.

És ehhez jöttek az új képek, az új szenvedések. Ott állt az ablaknál, és görcsösen kapaszkodott az ablakpárkányba.

A rendőrség elmélete szerint rablótámadásról lehetett szó, amely fölött a tettes elvesztette az irányítást.

Hiányzott Adam tárcája és fényképezőgépe, és akkoriban egy erőszakos kelet-európai bűnözői kör tartotta félelemben Uppsalát. Nathalie egy pillanatig sem hitt ebben a történetben. És ez a meggyőződése csak egyre erősödött a Felderítetlen bűnesetek című tévéműsor adása után. Nem került elő semmi konkrétum, ami ellentmondott volna a rendőrség elméletének, de a meghívott professzor szerint is sok volt a tisztázatlan kérdés. A tévéműsort követően Nathalie felment a padlásra, és elővette azokat a dobozokat, amelyekben Adam holmiját tárolta. Amikor ki akarta nyitni az elsőt, mégis meggondolta magát. Még soha nem nézte meg, mi van bennük. A gyilkosság után túlságosan kétségbeesett volt, később pedig, amikor már képes volt kezelni a gyászt, attól félt, hogy újra eluralkodhat rajta. Különben is, a rendőrség alaposan átvizsgálta az összes doboz tartalmát.

Csak remélni merte, hogy ezúttal sikeresebbek lesznek. Talán már el is kapták a tettest. Talán Rickard túléli a támadást.

Adam. Rickard.

Tíz év, amely hirtelen semmivé vált.

Nagy erőfeszítéssel egy pillanatra képes volt összeszedni magát, leeresztette a rolót, és elvánszorgott az ágyig.

Kényszerítette magát, hogy lehunyja a szemét. Végül érezte, hogy legyőzi a fáradtság, és mély álomba zuhan.

Fél hétkor pittyent egyet a telefonja. A képernyőn felvillant egy új üzenet.

Jó, hogy épségben hazaértél. Remélem, sikerült elaludnod. Ugye nem felejtesz? Egy jó barát.

Adamról álmodott, nem hallott semmit.

4.

Uppsala, 2004

Amikor Nathalie hazaért a Gustav Kjellbergsgatanra, kis bérlakásukba, iszonyúan fáradt volt. Aznap a pszichiátriai sürgősségi ügyeletre volt beosztva, és nagyon zűrös nap állt mögötte. Amint reggel átvette az ügyeletet, máris beesett egy pszichózissal küszködő teherautósofőr, akinek orvosi szakvéleményre volt szüksége. Tíz perc nyugta sem volt egész nap az utolsó betegig, egy öngyilkosságra hajlamos algériai nőig, aki most kapta kézhez a határozatot, miszerint véglegesen kiutasítják Svédországból. Mivel a főorvos épp számítógépes továbbképzésen vett részt, Nathalie-nak rezidensként olyan döntéseket kellett meghoznia, amelyek messze meghaladták a kompetenciáját. Ráadásul ebédszünetben az édesanyja is felhívta, és megkérte, hogy segítsen neki megfogalmazni a közeledő fotókiállítása meghívóját. Bár Nathalie-nak ezer kifogása is lehetett volna az elutasításra, mégis segített. Kétszer annyi időbe telt volna megértetni az anyjával, hogy most nem ér rá.

Remélem, Adam főzött valamit vacsorára, gondolta, amikor felért a harmadik emeleti kétszobás lakásukhoz.

Nagy meglepetésére az ajtó zárva volt. Hogyhogy nincs itt Adam, amikor délután a telefonban még azt ígérte, hogy itthon lesz?

Rápillantott az órájára. Öt perccel múlt hat. Adamnak már több mint egy órája itthon kéne lennie.

Előhalászta a kulcsot, kinyitotta az ajtót, bement. A konyhaasztalon még ott voltak a reggeli maradványai. Nathalie fáradt volt, leesett a cukorszintje, így hát hangosan szitkozódott. Ez idegesítette a legjobban, hogy Adam mindig olyan iszonyúan rendetlen.

Még ott csengett fülében a szitkozódás, de közben már tárcsázta is Adam számát.

Semmi válasz. Csak az a lágy hangú hangpostafiók-üzenet, hogy hívja később, vagy keresse az újság szerkesztőségét.

Elrakodta az asztalról a mosogatnivalót, a lekvárfoltos terítőt bedobta a szennyeskosárba. Arra gondolt dühösen, hogy Adam biztos megint azzal az ifjúsági nevelőotthonról szóló cikkével foglalkozik, amelyről az utóbbi hetekben annyit beszélt. Vagy talán azzal a sértett színésszel, aki még meg is fenyegette a Lundequistska könyvesboltban. Mindenesetre nyilván valamelyikkel az újabb és újabb megbízatásai közül, az egyik fontosabb, mint a másik, és képtelenség fontossági sorrendet felállítani köztük.

Adam gyakran túlórázott. Ez mostanában inkább általános gyakorlat volt, semmint kivétel. Folyton újabb és újabb interjúkat készített, sürgős cikkeket kellett megírnia. Nathalie mindeddig nem tiltakozott, de azért már kezdte unni. Egy óra múlva kezdődik a buli az egyetemi klubban. És előtte még koccintani akartak Frank lakásán Louise-zal, Håkannal és a többi barátjukkal. Ha még zuhanyozni is akar, és ki is akarja csinosítani magát, nincs ideje arra, hogy takarítónő vagy konyhásnéni legyen.

Felvillant előtte Adam képe, és haragja ellenére elmosolyodott. Mennyire lelkes, mennyire igyekszik, foggal-körömmel harcol azért, hogy szerződéses állását ősztől állandó megbízatásra cserélhesse az Upsala Nya Tidning szerkesztőségében. Pontosan tudta, hogy Adamot a lelke mélyén igenis zavarja, hogy Nathalie „finomabb családból” származik, ahogy azt sokszor fel is emlegette neki a maga erősen ironikus módján. Adam ugyanis a munkásosztályból származott, anyját, aki harminc évig dolgozott segédápolónőként, leszázalékolták, apja meg teherautó-sofőr volt a Lindvalls kaffe cégnél. Nathalie családneve ugyan az egyszerű hangzású Nilson, de apja, Victor, elismert üzletember, több szálloda tulajdonosa, és az esélyegyenlőség területén végzett politikai munkája kapcsán gyakran szerepel a sajtóban. Édesanyja, Sonja, a Stockholm előkelő Östermalm negyedében élő nemesi család sarja, akinek vérében van az osztálytudat.

Nathalie bement a fürdőszobába, ruháját bedobta a szennyesbe. Levette az eljegyzési gyűrűjét, és lemosta a fertőtlenítővel, amit a kórházból hozott el.

A meleg vízsugár alatt gondolatai újra Adamra terelődtek.

Holnap lesz kilenc hónapja, hogy eljegyezték egymást. Nagyon várta már, hogy összeházasodjanak, és gyermekük szülessen. Számára ez egy teljesen magától értetődő életcél volt. Sokszor elképzelte már, hogy milyenek is lesznek majd a gyerekeik, hogyan fognak beszélni, milyen lesz a mozgásuk. Tűzként égett benne a vágy, hogy anya legyen, és ez a tűz napról napra csak egyre forróbb lett.

Nemsokára betölti a harmincötöt. Épp itt az ideje a gyerekvállalásnak, de azt akarta, hogy Adam döntsön abban, mikor legyen az esküvőjük. Talán ősszel, gondolta reménykedve, és balzsamot dörzsölt a hajába. Amikor kilépett a zuhanyzóból, meghallotta Adam hangját az előszobából.

– Nathalie? Itt vagy?

Bár Nathalie-nak bedugult a füle a zuhanyozástól, mégis hallotta Adam hangján, hogy nagyon feldúlt.

Sebtében magára tekert egy törülközőt, és kinyitotta a fürdőszoba ajtaját. Szembetalálkozott a fiú barna tekintetével, és rögtön tudta, hogy helyes volt a megérzése: valami történt.

– Mi újság? – kérdezte.

– Semmi – válaszolta Adam, és nekiállt levenni a cipőjét.

– De hát mondd már meg! Hiszen látom rajtad, hogy történt valami.

– Ne haragudj, hogy késtem – mondta Adam, majd egy gyors pillantást vetett a karórájára, amelyet Nathalie-tól kapott a születésnapjára.

Nathalie vizes kezével megsimogatta Adam arcát, és igyekezett elkapni a tekintetét.

– Na, ne kéresd magad, mondd már el! Sietnünk kell.

Adam kiment a konyhába. Megitta a narancslé maradékát, egyenesen a dobozból. Majd letette a piramis alakú dobozt a mosogatóra, és nagyon komoly arccal a lányra nézett.

– Kaptam egy fülest, azért késtem. Ez most tényleg valami nagyon nagy dolog…

Kézfejével megtörölte a száját, odalépett Nathalie-hoz, és olyan komoly hangon szólt hozzá, mint még soha:

– Ezért akár az Újságírók Nagydíját is megkaphatom, Nathalie.

5.

Stockholm,

2014. április 28., hétfő

A halvány fehérség narancssárgára váltott, érezte, hogy szemhéja forró. Csak lassan tudott visszatérni az ébrenlétbe, Adammal álmodott. Sokkal valóságosabbnak tűnt most számára a férfi, mint az elmúlt évek során bármikor. Hallotta a hangját, érezte az illatát, bőrének sósságát, még meg is ölelte. Mindezt egy nem túl logikus keveredésben, mégis a világ legtermészetesebb dolgának tűnt.

Lelkünk mélyén nem létezik az idő, szokta gondolni, amikor az élete legkülönbözőbb időszakaiból származó emlékképei ugyanazzal az intenzitással jelennek meg benne, mint amikor valóban átélte azokat.

Adam. Bár igyekezett megragadni az álomképet, mégis tovaúszott, s helyette felbukkantak a Rickard megtámadásával kapcsolatos kínzó képek. És újra elhatalmasodott rajta az a rettenetes érzés, amellyel álomba zuhant, hogy ez egyszerűen nem lehet igaz. Valamiféle sötétség fojtogatta, amelynek nem tudott és nem is akart nevet adni.

A fehér plafont bámulta, és tekintete megakadt egy apró, félhold alakú repedésen. Nagyon fájt a feje, agyonizzadt hálóinge bőréhez tapadt. Teste teljesen elzsibbadt, az volt az érzése, hogy soha többé nem tud kikelni az ágyból.

Óriási erőfeszítéssel letette a lábát a padlóra, így akart megszabadulni a bénító érzéstől. Ránézett az éjjeliszekrényen álló ébresztőórás rádióra. Öt perccel múlt tíz.