Kertész
Edina

A
FOTOGRÁFUS-
LÁNY

részlet

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Szöveg © Kertész Edina, 2024

Borító © Láng Anna, 2024

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978 963 584 601 6

ISSN 2786 3670

Szerkesztette: Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Prológus

Tülkölő automobil száguldott a paloták szegélyezte, széles sugárúton a vigasztalan télben, a nehézkesen vánszorgó szénásszekereket kerülgetve. Hajszál híján elsodort egy, a talicskáját toló termetes asszonyságot, akinek csak az utolsó pillanatban sikerült félreugrania előle.

– Lassabban, hé! – kiáltotta a kofa mérgesen, és nekilátott, hogy visszarakosgassa az újságpapírral gondosan kibélelt ládába a kissé már megfonnyadt almákat. – Csak tudnám, mi olyan sürgős! – dohogott magában.

Az autó átszáguldott a liget kopár fái között, elzötykölődött a Vajdahunyadvár előtt, s a hídra hajtott. Az autó utasa, egy fiatal férfi, aki bajuszát hegyesre pödörte, és kalapot, fekete felöltőt, szalagcsokor-nyakkendőt viselt, elővette a mellényzsebéből láncra fűzött óráját, s rápillantott.

– Siessen, Kázmér! – kiáltotta izgatottan. – Fontos küldeményt kézbesítünk! Hajtson egyenesen a New York kávéházhoz!

A Kázmérnak szólított sofőr, aki a hideg ellen bőrkabátot, kesztyűt s elegáns tányérsapkát hordott, rányomta tenyerét a dudára. Egy megriadt ló nyerítve felágaskodott, lélegzete párállott a hidegben.

Hamarosan elhagyták a körönd elegáns palotáit, s az Oktogonon áthaladva szétugrasztottak egy csoport kalapos, sétapálcás urat.

– Még ilyet! Hallatlan! – csóválta a fejét egyikük, és visszaillesztette jobb szemére a monokliját, hogy jobban szemügyre vehesse a lármás járművet, ám az már éles kanyarban balra fordult, bevágott egy omnibusz elé, és csak hajszál híján kerülte el az ütközést. Az omnibuszt hajtó férfi az öklét rázva kiabált valamit, ám az automobil már ott sem volt: végigszáguldott a körúton, s a New York kávéház előtt nagyot döccenve fékezett le. Utasa kipattant a járműből, s a kávéház bejárata felé vette az irányt, fekete kabátja csak úgy lobogott mögötte.

A bejárat előtt a nagy sietségben óvatlanul egy magas, karcsú, zöld kabátot viselő hölgynek ütközött, akinek a lökéstől szanaszét repültek a csomagjai.

– Elnézést kérek, hölgyem! – hebegte a kocsi utasa, és felkapkodta a földről a selyempapírba burkolt apró csomagokat, meg egy kerek, rózsaszín kalapdobozt.

– Ne szabadkozzon, kérem, én voltam figyelmetlen – mondta a fiatal nő, és ő is lehajolt a csomagokért, miközben felkapott a földről egy barna borítékot, ami bizonyára az autó utasától származott, és villámgyors mozdulattal kicserélte egy másikra, amit a kabátja ujjából húzott elő.

A mozdulat közben megcsillant a csuklóján lévő, kígyót formázó karperec zöld smaragdszeme.

Egy pillanat volt az egész. A kocsi utasa sem vette észre. Ám valaki mégis: a kávéház sarokasztalánál, az ablak mellett ülő fiatal lány kezében megállt a villa, amellyel a rózsaszín süteményét ette, s tágra nyílt szemmel nézte a jelenetet.

A kocsi utasa levette a kalapját, és megemelte a zöld ruhás nő előtt, aki válaszul csak röviden biccentett, és elsietett. A kalapját díszítő hosszú, zöld toll a lépései ütemére rebbent.

A férfi belépett a kávéház aranykeretes, dupla üvegajtaján, és megállt a márványmedence előtt, amelynek tetején kőből faragott sas etette a fészkében ülő fiókáit. Körbenézett a tágas teremben, ahol a zsúfolt asztalok felől szivar- és pipafüst szállt a mennyezetet díszítő pufók angyalok és a kristálycsillárok felé. A terem oszlopai között bordó bársonyszékeken ültek az elegáns urak és hölgyek, beszélgetésbe mélyedtek, vagy újságot olvastak. A férfi az asztaloknál ülőket pásztázta, végül megállapodott a tekintete a közelben várakozó, elegáns frakkot viselő magas pincéren.

– Kérem! – intett felé.

– Szolgálatára, uram – sietett közelebb a pincér.

– Adja át ezt Osvát szerkesztő úrnak a Nyugat asztalánál. Nagyon sürgős! – nyomta a férfi a kezébe a barna borítékot egy pénzérmével együtt, és kisietett a kávéházból.

Gyula úr, a főpincér semmin nem lepődött meg. Azóta itt dolgozott, hogy megnyílt a kávéház, amely gyorsan a bohém írók, álmodozó poéták, szigorú tekintetű kritikusok kedvenc helye lett, akik mindennap percre pontosan tíz órakor elfoglalták törzshelyüket, s aztán napestig nagy lármával vitatkoztak, mind egyszerre kiabáltak, és verseket írtak vagy kéziratokat javítottak. Azt beszélték, a főpincér ott volt a kávéház megnyitásánál, s tőle kérte el a vidám társasággal érkező Molnár Ferenc az épület kulcsát. A Dunába akarta dobni, hogy többé ne tudjon bezárni a törzshelye.

Külön asztala volt a festőknek, a kritikusoknak s az íróknak, akiket örökké kibékíthetetlen ellentét tartott távol egymástól. Gyula úr dolga volt, hogy gondoskodjon róla, mindig a kezük ügyében legyenek a lexikonok, legyen elegendő kutyanyelv, vagyis hosszú papíros, amire írhatnak, a pincében pedig hordószám tartották az antracéntintát és a tinta felitatására szolgáló tappert, hogy bármikor rendelkezésére álljon azoknak, akik a kávéházban írták verseiket, novelláikat vagy regényeiket, nemritkán egy ott ácsorgó szedő társaságában, aki alig várta, hogy az író lejegyezze az utolsó sort, s vihesse a kéziratot a nyomdába.

Gyula úr tehát sok mindent látott már, és nem lepődött meg semmin. A Nyugat folyóirat szerkesztői asztalánál mindig különösen nagy volt a sürgés-forgás. Óránként kereste valaki Osvátot, a szerkesztőt, akiről azonban sohasem lehetett tudni, mikor érkezik és mikor távozik. A küldöncnek most szerencséje volt: Osvát odafent tartózkodott törzshelyén, a karzaton, egy csapat nyugatos között üldögélve, s a szokásos dupla feketekávéját itta egy pohár vízzel.

Gyula úr odaintette magához a bejárat mellett ácsorgó tejfelesszájú pincért – tizenöt éves ha lehetett –, s átadta neki a barna borítékot.

– Ezt add át Osvát úrnak! – utasította. – Odafent ül, a karzaton, annál a vese alakú asztalnál. Onnan ismered meg, hogy halomba rakott újságok mögé bástyázta magát, no meg a kerek szemüvegéről, fekete ruhájáról, papos kinézetéről. Értetted?

– Értettem – bólintott az ifjú pincér, s már szedte is a lábát. Mire felért a karzatra, addigra a futár már kisietett a kávéházból, felpattant az autómobil ülésére, s nagy lármával, pöfögve elhajtatott.

Ekkor újabb vendég lépett be a kávéház aranyozott ajtaján: egy neves zeneszerző, aki rendszerint itt komponálta műveit egy pohár meleg tej és egy zsömle elfogyasztása közben. A főpincér elésietett, hogy elvegye felöltőjét, és a törzsasztalához kísérje, s visszatérőben egy pillanatra megállt az ablak melletti kis sarokasztalnál, ahol a fiatal lány ült, aki még mindig az utcát fürkészte elgondolkodva.

– Hozhatok még valamit, Masa kisasszony? Még egy kuglert esetleg? Ma reggel készült, még egészen friss.

A lány villámgyorsan lehajolt, és próbálta visszahúzni az asztal alatt heverésző kutyát, aki a farkát csóválva szaglászta meg Gyula úr nadrágszárát.

– Ugye nem hozta ma is magával a kutyáját, kisasszony? Tudja, hogy a kávéházba nem engedhetjük be – vonta össze a szemöldökét a főpincér.

A lány felnézett rá, barna szeme huncutul csillogott.

– Kérem, ne áruljon el, Gyula úr! Brandy semmiképpen sem akart otthon maradni, úgy nyüszített utánam az ajtóból, hogy megszakadt a szívem. És amúgy sem maradunk sokáig, anyuka hamarosan végez a színházban, és felpróbálom a tavasztündérjelmezt, amit Agáta néni, az öltöztető varrt, mert tudja, jótékonysági estre készülünk karácsony előtt, alig két hetünk van addig. De több süteményt nem kérek, köszönöm. Ha még több kuglert tömök magamba, egészen biztosan nem férek bele a jelmezbe, s akkor aztán Agáta néni igazán bosszankodna, hogy ki kell engednie belőle. De képzelje csak, valami furcsát láttam az imént…

Ekkor a karzatról kiáltozás hallatszott.

– Itt van még az a férfi, aki a borítékot hozta?

Az aranyozott korlát mögött fekete ruhás férfi állt, aki most zaklatottan a hajába túrt.

– Nincs, kérem, szerkesztő úr – hajolt meg Gyula úr. – Épp az imént hajtott el. Miért tetszik kérdezni?

– Nem a verset kézbesítette, amit vártam, hanem egy fenyegető levelet – jelentette be a férfi sápadtan.

Szavait döbbent mormolás fogadta. A kávéház asztalainál elült a zsivaj, és mindenki a karzatra nézett.

– Mi áll a levélben?

– Ki a feladó? – kérdezgették a körülötte ülők.

A férfi reszkető kézzel zsebre tette a barna borítékot.

– Az aláíró egy bizonyos A. N. Ám többet, uraim, nem árulhatok el. Nagyobb baj, hogy a vers, amit az újévi számba szántunk, eltűnt. Ezzel a kocsival kellett volna megérkeznie. S csak egyetlen példány volt belőle. Pótolhatatlan a veszteség!

– Skandallum! – kiáltotta valaki a szerkesztőség asztalánál.

– Azonnal pótolnunk kell a hiányt! Ha javasolhatom egy saját versemet… – állt fel egy sovány, magas, csokornyakkendős fiatalember, aki sötét haját gondosan elválasztotta, s öltönyt, nyakkendőt viselt. – Az imént lett kész. A szegény kisgyermek panaszai a címe. – Hosszú papírlapot vett maga elé, amely tele volt áthúzott, átfirkált sorokkal. Kihúzta magát, és olvasni kezdte. – Mint aki a sinek közé esett… / És általérzi tűnő életét, / Míg zugva kattog a forró kerék, / Cikázva lobban soksok ferde kép / És lát, ahogy nem látott sose még…1

– Hadd találjam ki, Dezsőkém! Ez ugye A szegény kis trombitás szimbolista klapec nyöszörgései című ciklusból származik? – vágott a szavába egy nála alacsonyabb és tömzsibb, sasorrú fiatalember, s hangosan szavalni kezdett. – Mint aki halkan belelépett. / És jönnek távol, ferde illatok, / Mint kósza lányok és hideg cselédek, / Kiknek bús kontyán angyal andalog…2

– Ne szórakozz, Frici! Te semmit nem veszel komolyan – legyintett nevetve a másik, de nem sértődött meg: megszokott dolog volt a kávéházban, hogy a két fiatal író, Kosztolányi és Karinthy folyton ugratja egymást. Kosztolányi Dezső borongós, mély, finom és lírai szövegei épp az ellentétei voltak Karinthy Frigyes vaskos humorának, mégis mély barátság kötötte össze a két férfit. Tréfás verseket írtak a másiknak, vagy telefonon viccelték meg egymást, és az is előfordult, hogy pest utcáin futóversenyt rendeztek… hátrafelé.

A szerkesztőség asztalánál ülő költők és írók egymást túllicitálva kiáltoztak: mindenki a saját kéziratát ajánlgatta Osvát figyelmébe.

Míg odafent a karzaton az asztaltársaság egyre hangosabb szóváltásba keveredett, Masa újra kinézett a kávéház ablakán, és a távolban mintha egy hosszú, zöld tollat pillantott volna meg a járókelők feje fölött. Eszébe jutott az iménti jelenet a két borítékkal. Nem tétovázott tovább. Felszökkent, és megragadta Brandy pórázát.

– Mindjárt jövök, Gyula úr! – kiáltotta hátra, majd úgy, ahogy volt, kabát és kalap nélkül kirohant az utcára, és a Duna felé indult, arra, amerre a tollat látta lebegni. Térdig érő szoknyája ide-oda röpködött, magas szárú cipője sarka hangosan kopogott, Brandy pedig a nyelvét lógatva ügetett utána. A járókelők között cikázva szaladtak, kikerültek egy babakocsit toló hölgyet, majd egy rikkancsot, aki hangosan kiabálva kínálta újságját.

– Lebukott a panamázó politikus! – ordította torkaszakadtából.

Masa ismét meglátta a zöld kabátos nőt: éppen egy lovak vontatta, gumikerekű konflisra ugrott fel a sarkon, ami nyikorgó kerekekkel elindult a Kígyó tér irányába. Barna villamos csörömpölt arra, eltakarva Masa szeme elől a konflist, és mire a villamos elhaladt előtte, a jármű is eltűnt az automobilok, szekerek, fogatok között. Masa szíve hevesen dobogott a futástól, a térdére támasztotta a tenyerét, hogy kicsit kifújja magát. Brandy megszimatolt egy összegyűrt papírgombócot a járda szélén. Masa szemügyre vette.

– Az a zöld kabátos hölgy dobta el – mondta valaki Masa mellett. Mikor felpillantott, az iménti rikkancs állt előtte; tizenévesforma fiú, akinek mélyen a homlokába húzott, kerek sapkája alól huncut pillantású, fekete bogárszem csillogott szurtos arcából. A decemberi zimankó ellenére rövidnadrágot viselt, öltözékét kopott kabát egészítette ki. – Utána szaladozol, ugye?

Masa gyanakodva nézett a fiúra.

– Ne üsd az orrodat a dolgomba! – vetette oda ingerülten.

– Nem vagyok én lejmista vagy aszfaltbetyár, ne félj – simogatta meg Brandyt a fiú, majd felvette a járdáról a papírgombócot, és kisimította. Egy barna boríték volt: épp olyan, mint amilyet Osvátnak kézbesítettek a kávéházban a fenyegető üzenettel.

– Add csak ide! – kapott utána Masa.

– Na, ezzel nem vagy kint a vasszerlájtungból – állapította meg a fiú. Masa csalódottan bámulta a tenyerében a borítékot, ami puha pempővé ázott a latyakban. – Hanem láttam én azt a zöld kabátost már máskor is itt, sőt, beszéltem is vele.

Masa, aki elszontyolodva szorongatta az átázott borítékot, erre érdeklődve felkapta a fejét.

– Tényleg? Kivel volt? Mit csinált? Hová ment?

– Hohó! Nem oda Buda! – emelte fel a fiú nevetve a kezét, amiben egy újságlapot szorongatott. – Az előbb még azt mondtad, ne üssem az orromat a dolgodba. Nem mondom, ha vennél tőlem újságot, nagyobb kedvem lenne beszélgetni…

Masa a kabátjába nyúlt volna a pénztárcájáért… csakhogy az a kávéházban maradt, a kabátja zsebében.

– Egy fillér sincs nálam – mondta, és megborzongott a hidegtől. – Mondd gyorsan, legközelebb, ígérem, veszek tízet.

– Egye fene, de csak mert jókedvemben találtál – tolta fel a sapkáját a fiú. – Na szóval, úgy két hete leszólított az a zöld kabátos hölgy. Csodálkoztam is magamban, hogy ilyen finom úrihölgy szóba áll egy rikkanccsal. Na, elég az hozzá, hogy elkezdett faggatni: hol vannak a legsötétebb alvilági alakok, hol beszélhetne velük? Persze én először adtam az ártatlant, mondtam neki, hogy nem ismerek ilyeneket, elvégre az ember sosem tudhatja, kiben bízhat. Aztán a tenyerembe nyomott egy hatkoronást, arra azért megeredt a nyelvem, gondolhatod.

– Azt gondolom – bólintott Masa, türelmetlenül topogva a hidegben. – És aztán?

– Mondom neki, ha alvilági alakokat akar látni, menjen a Hörpentőbe vagy a Csocsóbácsiba, de ő csak a fejét rázta, és közelebb hajolt – majdnem megszédültem, olyan illatos volt, mint egy rózsabokor –, aztán a fülembe súgta, hogy ő olyan alvilági alakokat keres, akiknek némi ész is szorult a fejébe, afféle fehérgalléros fickókat akik azért benne vannak a svindlerségben. Én meg mondom, Bakti Gusztinál nem is találhatott volna jobb embert, mert mindenkit ismerek a városban – düllesztette ki büszkén a mellét. – Mondom neki, ha ilyet keres, menjen csak a Fővárosi Lövöldébe a Király Bazárban. Ott talál annyi hamiskártyást meg csalót, amennyit csak akar, éjszakánként ott kopasztják meg a külföldi meg vidéki, gyanútlan, pénzes balfácánokat.

– De mit akart az alvilági alakokkal? – kerekedett el Masa szeme.

– Nem faggattam én arról. Megkaptam a hatkoronást, ennyi elég volt nekem – rázta meg a fejét a rikkancs. – Na de most már megyek, a pletykálkodásból nem lehet megélni – mondta, azzal futásnak eredt, és felpattant egy arra haladó barna villamosra. – Aztán visszagyere ám újságot venni! – nézett vissza Masára a villamosról.

– Visszajövök! Ígérem! – kiáltotta utána Masa. Újra szemügyre vette az elázott borítékot, és gondosan zsebre tette. – Futás! – szólt oda Brandynek, és már ügettek is vissza a kávéházhoz.

– Lebukott a panamázó politikus! Újabb fejlemények a budai gyilkosságban! – hallotta még a háta mögül a rikkancs kiáltozását a villamosról.

Tartalom

Prológus

1. A fotómasina

2. Mademoiselle Gilberte kalapszalonja

3. Még egy pisztolylövés

4. A fogorvosi székben

5. Riadalom a lövöldében

6. Irén kisasszony levelet kap

7. A fotókiállítás

8. Eltűnt ékszerek

9. Egy váratlan találkozás

10. A nagy leleplezés

Epilógus

Utószó

Fényképalbum

Ritkán használt szavak, kifejezések magyarázata

Felhasznált irodalom

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Courier Prime – SIL Open Font License

Fondamento – SIL Open Font License

Gwendolyn – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License