Szelényi Zsuzsanna

Szétzilált
ország

Hogyan bontotta le Orbán Viktor
a demokráciát?

részlet

Copyright © Szelényi Zsuzsanna, 2023

Szerkesztette: Sebes Katalin

Borítóterv: Szabó Balázs

A kötet a hvg360 és a HVG Könyvek együttműködésében jött létre.

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 436 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Annamarinak, Tominak és Borinak,

akik még gyerekek voltak, amikor mindez elkezdődött.

Tartalom

Előszó

Bevezetés: Orbán Viktor fülkeforradalma

I. Politikai tájkép

1. Orbán nélkül semmi sincs – Hogyan vált a Fidesz Magyarország vezető pártjává?

2. Világnézetem magyar – Az orbánizmus ideológiája

3. „Egyenként elbuknánk, de együtt győzni fogunk!” – Orbán politikai ellenzéke

II. Az ország ellenőrzésének megalapozása

4. A demokrácia illúziója – A politikai és a bírósági rendszer átalakítása

5. „Sem az IMF, sem az EU nem a főnökeim!” – Unortodox gazdaságpolitika

6. „Üzleti ügyekkel nem foglalkozom” – Korrupció, botrányok és az állam foglyul ejtése

7. Hadrendbe állított sajtó – Támadás a sajtószabadság ellen

8. A kommunikációtól a propagandáig – A tökéletes kampány megalkotása

9. Passzív nép? – A társadalom megfélemlítése és depolitizálása

III. Magyarország Európában és a világban

10. Aki a múltat ellenőrzi, a jövőt ellenőrzi – Történelmi revizionizmus és kollektív emlékezet

11. Pávatánc – Orbán Viktor a világban

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó

Sosem felejtem el, amit akkor éreztem, amikor 1988. április 8-án azt olvastam az újságban, hogy egyetemi diákok és fiatal értelmiségiek „illegális szervezetet” alapítottak, és a „felelős szervek” felszólították őket, hagyjanak fel a szervezkedéssel. Néhány napos kutatás után sikerült megtalálnom a társaságot, és a következő találkozón csatlakoztam a Fiatal Demokraták Szövetségének alapítóihoz. Az volt a legmegnyerőbb számomra, hogy mennyire bátor, energikus és politikai értelemben tudatos csapat volt a Fidesz alapítóinak köre. A Fidesz izgalmat hozott számomra a késő kádárista Magyarország álmos világába, ahol mindenki tisztában volt a rendszer álságos voltával, de nyílt rendszerellenes tevékenység nem volt lehetséges.

Gyorsan integrálódtam a csapatba, és fél évvel később beválasztottak a Fidesz első választmányába. Nagy Imre újratemetésén, 1989. június 16-án, őrt álltam a mártír miniszterelnök koporsója mellett, amikor Orbán Viktor elmondta történelmi beszédét. A Fideszben az elnyomó kommunista rezsim ellen és a liberális demokratikus elvek megvalósításáért küzdöttünk. Eltökéltük, hogy túllépünk Magyarország évszázados politikai megosztottságán, és erős, európai demokráciát hozunk létre. Az első szabad választások után együtt kerültünk be a Magyar Országgyűlésbe. Nagyszerű élmény volt a Fideszt és Magyarországot képviselni azokban az időkben.

Orbán Viktor kezdettől fontos szereplője volt a Fidesznek. Befolyása azonban csak 1993-tól vált döntővé, amikor pártelnökké választották. Attól a pillanattól kezdve kritikusait és riválisait kiszorította, a szervezetet fokozatosan központosította és az állandó harc, a végeláthatatlan politikai csatározások terepévé tette. A párt sikerei és kudarcai idővel összefonódtak az ő személyes karrierjével. A rendszerváltás után húsz évvel pedig a Fidesz lett a legerősebb politikai erő Magyarországon. Addigra azonban már nem sokban hasonlított ahhoz a kiváló társasághoz, amelynek évekig a képviselője voltam, és amelyet az 1990-es évek közepén, a párt első nagy politikai fordulata idején csalódottan elhagytam.

Orbán Viktor neve és pártja 2010 óta eggyé vált a magyar állammal, amely az évek alatt egyre tekintélyelvűbb formát öltött. Elsöprő győzelme után tizenhárom évvel már alig képzelhető el, hogy Magyarországon demokratikus keretek között bármely más politikai erő le tudná váltani a Fideszt.

Akkor, 1988 tavaszán azonban jó okom volt arra, hogy a Fiatal Demokraták Szövetségéhez csatlakozzam.

Az 1970-es és 1980-as években, a „gulyáskommunizmus” időszakában, boldog gyerekként nőttem fel. Kádár János pártfőtitkár vezetése alatt ekkoriban Magyarország stabilizálódott, modernizálódott, és élhető kereteket teremtett lakói számára. Létrejött egy új kelet-európai középosztály, amely a jólétnek a legtöbb szocialista országban elképzelhetetlen fokán élt.

Kádár eredetisége abban állt, hogy ki tudta alakítani Magyarországon azt a látszatot, hogy ellenállásra nincs szükség, mert a rezsim gondoskodik polgárairól. Ez a paternalizmus döntő szerepet játszott abban, hogy a kommunista vezetés képes volt elkerülni egy 1956-hoz hasonló felkelés újabb lehetőségét. Kádár „emberarcú szocializmusa”, amelyet a szocialista blokkban annyian irigyeltek, nem nyílt erőszakot használt, hanem az elnyomás enyhébb eszközeivel élt, ettől azonban még ugyanolyan totalitárius rendszer maradt, mint a többi. Kizárólag családon belül lehetett valamiféle autonómiát és szabadságot megélni, én pedig, szerencsére, egy politikailag tudatos családban nőttem fel.

A nagyszüleim, mindannyian tanárok, rengeteg erőfeszítést tettek, hogy a tekintélyelvű rezsimek árnyékában is értelmes, kreatív életet éljenek. Anyai nagyszüleim az 1930-as években bekapcsolódtak a népi-nemzeti mozgalomba, amely egy „harmadik utas” irányvonalat képzelt el a nemzet demokratikus felemelése érdekében. Szemben álltak az újkonzervatív, elitista, nemesi vezetéssel, de mélyen elítélték a fasizálódó, szélsőjobboldali csoportokat és az 1919-es proletárforradalomban kompromittálódott kommunistákat is. Úgy vélték, ha a parasztságot sikerül kiemelni a vidéki elmaradottságból és nyomorból, létrejöhet egy demokratikusabb társadalom. Anyai nagyapám ennek szellemében vett részt az orosházi evangélikus gimnázium megalapításában. A mozgalmat meghatározó népi írók úgy látták, hogy a világban a nemzetek létharca zajlik, és erősen foglalkoztatta őket a Trianon által szétszakított magyar nemzet összetartásának kérdése. Ugyanakkor a különböző népcsoportok önrendelkezési jogát is elismerték.

A másik meghatározó korabeli demokratikus áramlatot az urbánus-polgári értelmiségiek alkották, akik az országban uralkodó, riasztó társadalmi egyenlőtlenségeket a klasszikus nyugati liberális hagyományokra és egyéni jogokra építő, egalitárius demokrácia és liberális nemzetiségi politika révén akarták meghaladni. Az elnyomott parasztság és munkásság összefogását és polgárosodását szorgalmazták. Nehezményezték, hogy a népi-nemzeti mozgalomhoz tartozók megkérdőjelezik a nyugati típusú fejlődés esélyét és az ország modernizációját. Aggasztotta őket, hogy a népiek etnikai alapú nemzetfelfogása gyakran antiszemitizmussal párosul, és aggódtak azért, mert a polgári és a nemzeti erők háború előtti modernizációs koalíciója ellehetetlenült. A két szellemi áramlat – bár folyóirataiban jelentős írói és politikai műveket alkotott – a két világháború között nem tudott erős társadalmi hatást kifejteni. A hatalmon lévő Horthy-rezsim revíziós törekvései a II. világháborúban a náci Németország mellé sodorták az országot.

A szüleim gyermekként élték túl a II. világháborút. A háború vége után rövid ideig megvolt a remény, hogy a Trianon, a Don-kanyar és a holokauszt révén többszörösen traumatizált társadalomnak lehetősége nyílik a katasztrófák feldolgozására és egy egészséges társadalom felépítésére. 1948-ra azonban, a kommunista hatalomátvétellel a remény szertefoszlott. A szüleim az 1950-es években a pécsi evangélikus gyülekezetben találkoztak, amely szellemi menedéket nyújtott a rendszert elutasítóknak. Ez a közösség nem csupán hitet, de a rendszerrel szemben álló identitást is adott abban a korban, amikor az elnyomó hatalom erőszakos eszközökkel bírta behódolásra az embereket.

A szüleim életét meghatározó egyik legjelentősebb élmény az 1956-os forradalom volt. Egyetemistaként testvéreikkel együtt részt vettek a pécsi forradalmi események szervezésében. Nyelvtanár nagymamám, Péterfia Karola, fordítóként működött a pécsi forradalmi tanács mellett. A forradalom leverése után a család tagjai közül volt, akit letartóztattak, bebörtönöztek, többüket kitiltották az egyetemről. A kádári konszolidáció idején azután, mint a legtöbb magyar élete, a családunké is helyreállt, mire pedig én és a testvéreim az 1960-as évek végén megszülettünk, a relatív jólét ideje következett el. A család tagjai valódi szabadságban azonban nem reménykedhettek.

Antikommunista, hívő evangélikus szüleim soha nem léptek be a kommunista pártba. Otthon sokat meséltek nekünk a háború éveiről, az államosításról, az 1956-os forradalomról, így az antikommunista hagyomány a mi valóságérzékelésünknek is keretet adott. Megtanultuk, hogy az igazságról csak a négy fal között lehet beszélni.

A szüleim, amennyire lehetett, polgári liberális nevelést biztosítottak nekünk. Hangszeren játszottunk, sportoltunk, nyelveket tanultunk. Nyaranta felpakoltuk a Škodánkat, és kéthetes sátorozásra indultunk. Bejártuk Kelet-Közép-Európát Rostocktól Várnáig, az Északi-tengertől a Fekete-tengerig. Amikor 1983-ban megkaptuk a kék világútlevelet, már az első évben ausztriai körutazást tettünk. Itt újra egy új világgal találkoztunk, amelyhez képest Magyarország szürke volt és szegény.

Az 1980-as évek közepén, amikor pszichológus hallgatóként Budapestre kerültem, belevetettem magam a nagyváros kulturális életébe. Az egyetemen új barátokra találtam, akiknek egészen más családtörténetük volt, mint nekem. Találkoztam zsidó fiatalokkal, akiknek a nagyszülei holokauszt-túlélők voltak, akik a háború végét és a kommunista hatalomátvételt a túlélés esélyeként élték meg. A velük folytatott beszélgetések révén értettem meg, hogy a magyar történelem bonyolultabb, és a társadalom összetettebb, mint gondoltam. A sokasodó underground koncertek, felolvasó- és egyetemi klubestek új világot tártak elém. Megörültem annak, hogy ha korlátozott keretek között is, de lehetséges lett politikai kritikát megfogalmazni. Ekkor találkoztam a magyar demokratikus ellenzék tagjaival, Demszky Gáborral, Rajk Lászlóval, Solt Ottiliával és másokkal. Tőlük hallottam először a szovjet Gulagról, 1956 árnyaltabb értelmezéséről és a lengyel Szolidaritás mozgalomról. Lenyűgözött demokratikus elkötelezettségük, intellektuális igényességük és politikai bátorságuk. Tőlük tudtam meg azt is, hogy hol találhatom meg azokat a fiatalokat, akik 1988-ban megalapították az „illegális” politikai szervezetet, a Fideszt.

Miután 1994-ben kiléptem a Fideszből, felhagytam a professzionális politizálással, és egy újabb, nemzetközi tanulmányok diploma megszerzése után az Európa Tanácsnál helyezkedtem el. A nemzetközi szervezetnél lehetőségem nyílt arra, hogy a demokrácia fejlesztésén dolgozzam Európa-szerte: a Balkánon, Oroszországban és a kaukázusi országokban is. Megtapasztalhattam, hogy több évtizedes elnyomás után milyen rendkívül nehéz fenntartható demokratikus kereteket építeni az újonnan függetlenné vált országokban. Láttam a nacionalizmus újraéledését és a balkáni háborút az 1990-es években, és megértettem, hogy a revizionista elitek készen állnak, hogy hatalmi céljaik érdekében sötét ideológiákat és erőszakot alkalmazzanak. Az ezredforduló környékén érzékeltem a nyugat-európai szélsőjobb újjáéledését. Megértettem, hogy a demokratikus fejlődés nem lineáris és nem magától értetődő. Magyarként azonban mindig stabil terepen éreztem magam, és magabiztos voltam az ország jövőjét illetően.

Mindennek fényében elkeserítő volt látni a demokratikus elköteleződés magyarországi gyengülését a 2000-es években. Már régen elhagytam a Fideszt, amikor a párt 2010-ben győzelmet aratott a választásokon, és az alkotmányozó többség birtokában Orbán Viktor megkezdte agresszív, rezsimváltó politikai kísérletét.

Látván Orbán harcias, keményvonalas politikáját és azt, hogy keleti rezsimek felé fordítja az országot, fontosnak tartottam, hogy visszatérjek a politikába. 2012-ben demokrata és liberális társaimmal megalapítottuk az Együtt mozgalmat. Két évvel később újra parlamenti képviselővé választottak, ezúttal az ellenzéki liberális párt képviseletében. A magyar politikában eltöltött újabb hat év, amely immár az Orbán-rezsimmel szembeni küzdelem jegyében telt el, arra indított, hogy elmondjam, amit megtapasztaltam és megértettem Magyarországról.

A könyvben bemutatom a Fidesz történetét a rendszerváltás kezdeti napjaitól, amikor a szocialista rendszer véget ért Magyarországon. Áttekintem a párt átalakulásának jelentősebb állomásait egészen addig, amikor 2010-ben hatalmas győzelmet aratott, és egyedülálló hatalmát Orbán Viktor az általa illiberálisnak nevezett állam eszköztárának kikísérletezésére használta. Ez a modell azóta mintaként szolgál Európa autokrata vezetői számára. A könyv a 21. századi autokráciák forgatókönyvén vezeti végig az olvasót, bemutatva a türelmetlenség politikájának legfontosabb új elemeit. Választ keres arra, hogy miért váltak Orbán taktikái olyan sikeressé, és arra is, hogy azok, akik nem hisznek neki, hogyan próbálnak megbirkózni a rendszer újszerű kihívásaival.

A könyv három nagyobb egységből áll. Az első rész az Orbán által felállított új politikai terepet vázolja fel. A második bemutatja, a pártelnök milyen eszközökkel építette ki ellenőrzését Magyarország felett. A harmadik pedig arra tesz kísérletet, hogy Magyarországot elhelyezze a múlt és a jövő közötti vonalon, és értelmezze, hogy az Orbán-kormány hogyan manőverezik a világban.

Könyvem annak a politikai generációnak az élményvilágából táplálkozik, amely a rendszerváltáskor lépett felnőttkorba. A kommunizmus összeomlása után a szabad és demokratikus Magyarországon számunkra a csillagos ég volt a határ. Ma ez a történelmi léptékben is szerencsés generáció képviseli a vezető elitet Magyarországon, de úgy tűnik, annak esélyét, hogy tartós, virágzó demokráciát építsünk, elvesztegettük. Jóllehet fiatalon még tisztában voltunk az ország súlyos, zaklatott 150 éves történelmi hagyatékával, és meg akartuk haladni, a rendszerváltás után nemzedékem politikusai mégis utat tévesztettek.

Mindazok számára, akik emlékeznek az eszes és bátor ifjúra akkoriból, amikor politikai pályára lépett, Orbán pálfordulásai érthetetlennek tűnnek. Mindazonáltal 2010 után képessé vált arra, hogy látszatdemokratikus keretek között tekintélyelvű rendszert építsen fel, amelyet ideológiai mozgalomnak maszkíroz. A radikális fordulat valójában hosszabb idő alatt, fokozatosan ment végbe, és Magyarországon és Európában is időt vett igénybe az ellenlépések kidolgozása, amelyek gátat próbáltak vetni agresszív nyomulásának.

A 2020-as évekre egyértelművé vált, hogy a világban zajló autokratikus/tekintélyelvű előretörés veszélyes a demokratikus országokra nézve. A megosztó és kirekesztő politikai narratívák a nyugati társadalmakban is megtapadtak, populista pártok, tekintélyelvű vezetők számos helyen kerültek hatalomra világszerte, és jelentős országokban stabilizálták a hatalmukat. 2022-ben Vlagyimir Putyin Ukrajna ellen indított háborúja látványosan bizonyította, hogy az autokrata rezsimek végső soron a világ biztonságát is kockáztathatják.

Magyarország története példa arra, milyen könnyen letörhető a demokrácia, ha egy ország vezetői feladják a békés társadalmi együttélés demokratikus normáit. Egyetlen ország sem állíthatja megnyugtatóan, hogy védett az autokrata veszéllyel szemben. Komoly erőfeszítést igényel, hogy ellenálljunk az illiberalizmus meggyökeresedésének és elősegítsük a demokratikus újjáéledést Magyarországon is.

2023. április

Bevezetés: Orbán Viktor fülkeforradalma

Feszült várakozásban ültünk a tévé előtt. Lassan érkeztek a választási eredmények az egyéni körzetekből. Ennek a választásnak egyszerűen nem lehetett pozitív kimenetele. A magyar közéletet évek óta a káosz jellemezte: a legitimációját vesztett baloldali kormány, a szétesőben lévő liberális és az új, erősödő szélsőjobboldali párt nem sok jóval kecsegtetett. Az ellenzéki Fidesz évek óta folyamatosan lázított, mozgósított. Az egyetlen pozitív politikai fejlemény egy kis zöld párt felbukkanása volt, a Lehet Más a Politika nevű szerveződésé. A jelenlévők közül legtöbben erre, az egyetlen vállalható és reményteljes pártra szavaztunk. De nem volt kétséges, hogy a Fidesz győzni fog.

A 2010-es parlamenti választások estéjén a mi otthonunkban gyűltek össze a barátaink. Politikai pártok választási bulijaira már évek óta nem jártunk, csupán a közénk tartozó újságírók, akik hivatalból tudósítottak a választások eredményeiről a különböző pártszékházakból. Akik most összejöttek nálunk, mind régi barátaink voltak. Több mint húsz évvel korábban találkoztunk a Fideszben, együtt éltük végig a rendszerváltást, és együtt indult el a szakmai pályánk. Páran azonnal beszálltunk az aktív politikába, mások gazdasági szakértőként vagy éppen kommunikációs tanácsadóként dolgoztak a fiatal Fidesz mellett. Az 1990-es évek végére azonban a társaságból már mindenki elhagyta a pártot. Volt, aki azért, mert azok az évek új lehetőségeket kínáltak neki: közvélemény-kutató céget vagy újságot alapítottak. Mások a liberalizálódó pénzügyi világban, megint mások az akadémiai szférában találtak a maguk számára kihívásokat. Mindannyian eltávolodtunk a Fidesztől, mi, politikusok is mind felhagytunk a politizálással. 2010-ben ez a társaság csupa sikeres, befutott emberből állt, akik még akkor indultak szakmai pályájukon, amikor a rendszerváltás után kinyílt a világ.

A választási eredmények este 10 óra körül kezdtek érkezni. Rögtön látszott a hatalmas előny, és világos volt, hogy a következő kormányt a Fidesz alakíthatja meg. Az aránytalan választási rendszer1 miatt az 52%-os pártlistás győzelem a gyakorlatban azt jelentette, hogy a párt megszerezte a parlamenti mandátumok kétharmadát, azaz az alkotmányozó többséget. Az eredmények láttán azt latolgattuk, hogy Orbán Viktor, akit mindannyian jól ismertünk, mire használja majd újdonsült hatalmát. A társaság optimistább tagjai úgy vélték, hogy Orbán, bár gátlástalan, de okos ember, és húszévnyi politizálás után már ismeri az ország problémáit. Talán most nekilát azoknak a reformoknak, amelyeket a korábbi évtizedekben nem sikerült megvalósítani: fejleszti a gazdaság versenyképességét, rendbe teszi a nyugdíj- és az egészségügyi rendszert. Minden bizonnyal sikeres országot akar építeni. Többen voltak azonban a szkeptikusok. Orbán eszes, ugyanakkor nagyravágyó és hataloméhes, és tanulva korábbi vereségeiből, nem akarja majd újra elveszíteni a hatalmat. Végül is ez volt az a tulajdonsága, ami miatt idővel mindannyian eltávolodtunk a Fidesztől.

A televízióból a győztes Orbán jól ismert, kissé recsegő hangja hallatszott, amint papos hanglejtéssel szónokolt:

Ma forradalom történt a szavazófülkékben. […] A mai napon Magyarországon beteljesedett egy történelmi tanulság, […] a rendszerváltás nagy tanulsága, mely úgy hangzik: rendszert váltani nem lehet, rendszert csak megbuktatni és megdönteni lehet, megdönteni és újat alapítani helyette. […] A magyarok ma rendszert buktattak…2

Micsoda? Jól hallottuk? Nem akartunk hinni a fülünknek. Orbán forradalmi helyzetről beszélt? Jól hallottuk, hogy megkérdőjelezte az előző húsz évet, a rendszerváltás vívmányait? Ez nagyon aggasztóan hangzott. Majd így folytatta: „Mától Magyarország politikai és gazdasági rendszerét a nemzeti együttműködés rendszerének hívják. […] A nemzeti együttműködés ma megalapított rendszere új szabályok szerint működik majd.”3

A változás kinyilvánítása egy ekkora győzelem esetén érthető volt. A beharangozott Nemzeti Együttműködés Rendszere (NER) kellően ködösen hangzott: abban a pillanatban nemigen jelentett semmit. Mégis nyugtalanító volt, hogy Orbán forradalomról és új szabályok bevezetéséről beszélt. A „forradalom” szó még jelképes értelemben is idegen a parlamentáris demokrácia lényegétől. Orbán a megelőző években, a szocialista-liberális kormánykoalíció idején már hangoztatta, hogy a rendszerváltás még nem teljes, befejezését saját küldetésének tekinti. Mégis nehezen lehetett elképzelni, hogy Orbán a fennálló status quót alapjaiban meg akarná változtatni. A magyar politika a 2000-es években komoly válságon ment keresztül, de az ország az Európai Unió tagja volt, mélyen integrálódott a globális világpiacba. A győzelmi beszéd azonban nyilvánvalóvá tette, hogy Orbán radikális átalakításra készül, tisztogatásba fog, és a politikai konfliktusok a kampány befejeztével sem enyhülnek majd. „Megkezdjük a mögöttünk hagyott korszak romjainak eltakarítását, a felelősség megállapítását…”4 Hogy mindez pontosan hogyan megy végbe, a választás éjszakáján nem tudtuk elképzelni. Sokan még azt remélték, hogy Orbán egy felvilágosult abszolutista uralkodó attitűdjével áll majd neki új rendszere építésének. Igaz, már pár évvel korábban azt mondta: „egy választást egyszer kell csak megnyerni, de akkor nagyon”.5

Mielőtt továbblépnénk a „fülkeforradalom” tanulmányozására, vessünk egy pillantást arra, hogy Orbán Viktor 2010-ben hogyan juthatott ilyen hallatlan hatalomhoz a demokratikus Magyarországon.

Az alkotmányos hatalomhoz vezető út

A magyarországi rendszerváltás – szemben a régió szinte összes többi országával – nem 1989 forradalmi őszén ment végbe, hanem már korábban megkezdődött, és lépésről lépésre alakult. Az első óvatos liberalizáló gazdasági reformokat, amelyeket közgazdászok egy csoportja igyekezett elérni, a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) kezdeményezte a szocialista blokkban, kísérletként. A kommunista pártállammal szemben már az 1970-es évek végétől kis ellenzéki csoportosulások formálódtak: a modernista-szabadelvű demokratikus ellenzék, a népi írók köre és underground művészeti csoportok, de ezeknek jelentős politikai nyomással kellett szembenézniük. Az 1980-as évek végére számos szellemi csoport alakult meg egyetemeken, kutatóintézetekben és kulturális intézményekben, amelyek demokratikus reformokat követeltek. Az ellenzéki csoportok 1988 tavaszán szervezeti formát öltöttek, ekkor alakult meg a Fidesz is, fiatal egyetemistákból és értelmiségiekből.

Az egypárti szocialista hatalom eleinte igyekezett elhallgattatni az ellenzéket, de a nyomás az MSZMP-n egyre nőtt, a párt 1989 januárjában arra kényszerült, hogy legalizálja az ellenzéki pártok működését, és megnyissa számukra a nyilvánosságot. Az ellenzéki szervezetek elérték, hogy júniusban hatalmas megemlékezés keretében sor kerüljön az 1956-os forradalom mártír vezetőinek újratemetésére, és a forradalom rehabilitálására. Nyáron a demokratikus ellenzéki pártok képviselői és az egypárti rezsim között nemzeti kerekasztal-tárgyalások kezdődtek a többpárti szabad választások feltételeiről. Ennek alapján 1989. október 23-án új, demokratikus alkotmány született, és kikiáltották a köztársaságot.

Ezzel párhuzamosan Mihail Gorbacsov szovjet pártfőtitkár kezdeményezésére a magyar szocialista vezetés tárgyalásokat folytatott a szovjet csapatok kivonásáról, mivel a szovjet gazdaság súlyos válsága nem tette többé lehetővé az eltartásukat. A szocialista kormány 1989. augusztus végén megnyitotta a hidegháborús határt Ausztria felé, így a nálunk nyaraló keletnémet állampolgárok Magyarországon keresztül eljuthattak Nyugat-Németországba. Ezzel a lépéssel Magyarország tevőlegesen hozzájárult a berlini fal későbbi, 1989. november 9-ei leomlásához. A végső rendszerváltó aktusra, a szabad választásokra, 1990 áprilisában került sor.

Annak, hogy Magyarországon, akárcsak Lengyelországban, tárgyalásos úton ment végbe a rendszerváltás, később nagy jelentősége lett. A Fidesz egyik vezetőjeként magam is részese voltam ennek a csodálatos forradalmi időszaknak, amikor puskalövések nélkül, békésen zajlott le az új, demokratikus Magyarország alapjainak megteremtése, és kinyílt előttünk a szabad világ.

Szabad választások Magyarországon

Az 1990 áprilisában megtartott első szabad választáson a kommunista utódpárt, a Magyar Szocialista Párt (MSZP) megbukott: mindössze a szavazatok 10%-át szerezte meg. Egy egész generációnyi vezető kommunista politikus tűnt el a politikából. Az utódpárt ideológiailag jellegtelen volt, politikusai leginkább a reformista technokrata káderek közül kerültek ki. A választásokat a Magyar Demokrata Fórum (MDF) nyerte meg, és elnöke, Antall József három jobboldali párt szövetségéből, az MDF-ből, a Független Kisgazda- (FKGP) és a Kereszténydemokrata Néppártból (KDNP) állította fel kormányát. A rendszerváltás első éveinek feladata az volt, hogy a demokratikus politika és a piacgazdaság intézményei létrejöjjenek, valamint a kommunista tervgazdaság összeomlásával láthatóvá váló hatalmas gazdasági válságon az ország felül tudjon kerekedni. Az ideológiai alapon felálló jobboldali kormány komolyan küzdött a feladattal, és igyekezett szimbolikus vitákkal kitölteni a politikai teret – ezzel kiváltotta a liberális Szabad Demokraták Szövetsége, a Fidesz és a szocialista ellenzék éles kritikáját. A demokratikus politikai elitbe az első perctől befészkelte magát a mély ideológiai bizalmatlanság.

Antall József kormánypártja az átmenet társadalmi és gazdasági terhei alatt hamar népszerűtlenné vált. A rendszerváltás első éveiben a lakosság jelentős része elveszítette korábbi biztonságos egzisztenciáját, és a gyors privatizáció révén kialakuló vagyoni különbségek is sokakban ellenérzést keltettek. A kialakult társadalmi-politikai bizonytalanságban a következő választásokon a technokrata, posztkommunista MSZP vissza tudott térni a hatalomba, és 1994-ben a liberális SZDSZ-szel alakított koalíciós kormányt. A demokratikus intézmények tovább stabilizálódtak, és a kormány egy erőtejes gazdasági kiigazítási programot is megvalósított,6 amelynek révén a magyar államháztartás egyensúlyba került.

A magyar politika polarizálódik

A Fidesz liberális pártként alakult meg, és 1990-ben 22 képviselővel jutott be az Országgyűlésbe. Orbán Viktor, akit 1993-ban a párt első elnökévé választottak, a jobboldali kormánypártok zuhanó népszerűségével keletkező politikai vákuumban lehetőséget látott. Abban bízva, hogy a Fidesz előtt nagyobb perspektíva áll a mérsékelt jobboldalon, ideológiai fordulatot hirdetett meg, és a pártot a konzervatív jobboldalra húzta át, így nyitott a tradicionális és antikommunista választók felé. Ez a lépés a Fidesz addigi identitásának feladását jelentette, így jelentős ellenállást váltott ki a párttagok között.

A belső válság eredményeként 1993–94-ben számos politikus elhagyta a pártot, köztük én is.

1998-ban a Fidesz, immár a jobboldal vezető pártjaként, a kisebbségbe szorult MDF-fel és a Kisgazdapárttal együtt le tudta győzni a pénzügyi egyensúlyt létrehozó megszorító gazdasági csomag miatt népszerűtlenné vált szocialista-liberális koalíciót. Orbán koalíciós kormánya egy gazdaságilag stabilizálódott országot örökölt. Az ország 1999-ben felvételt nyert a NATO-ba (North Atlantic Treaty Organization, Észak-atlanti Szerződés Szervezete), és készült az európai uniós csatlakozásra. A politikai stabilitás és a kiszámítható váltógazdaság eredményeként a korábbiaknál is több működő tőke áramlott az országba. A nyugatos konszolidációt széles körű konszenzus kísérte a politikai elitben és a polgárok között egyaránt. Az ezredfordulón a magyar politika fénykorát élte, az ország pedig a demokratikus és piacgazdasági átmenet vitathatatlan sikersztorija volt a régióban.

Az eredményes kormányzás ellenére 2002-ben a Fidesz és koalíciós társai, ha csak hajszálnyival is, de elvesztették a választást. Az MSZP az SZDSZ-szel együtt átvette a kormányrudat. Orbán Viktor úgy ítélte meg, hogy bár pártja jól teljesített, ellenfelei több médiummal és vagyoni forrással rendelkeztek, ezek segítették őket hatalomhoz. „Orbán 2002 után jól láthatóan megváltozott. Addig demokrata volt, ezután azonban fontossá vált számára, hogy minél több erőforráshoz jusson”, fogalmazta meg egy ismerősöm, aki évtizedekig Orbán közeli munkatársa volt. A Fidesz elnöke széles körű pártépítésbe fogott, és bizalmasaival együtt hozzálátott, hogy hozzá közel álló, neki engedelmes médiát hozzon létre, valamint a párt mögött vagyont halmozzon fel. Ezzel párhuzamosan megosztó, erősen nacionalista retorikát kezdett alkalmazni. „A haza nem lehet ellenzékben!”, jelentette ki a választások után rendezett nagygyűlésen. Nem sokkal a jobboldali fordulat után a Fidesz már tovább is lépett a populista politika irányába.

A szocialisták miniszterelnöke, Medgyessy Péter két év után lemondásra kényszerült, így 2004-ben Gyurcsány Ferenc került a miniszterelnöki székbe. Ő pedig felvette a kesztyűt Orbánnal szemben. A két politikus erőteljes rivalizálása és megosztó kommunikációja a magyar politikát egyre inkább a szélsőségek irányába tolta. A kisebb centrista pártok, a liberálisok és az antalli hagyományt folytató mérsékelt konzervatívok körül elfogyott a levegő. Előbbit a szocialisták morzsolták fel, utóbbit a Fidesz, és a politikai közép, amelynek betöltése valamikor a Fidesz ideája volt, mindinkább kiüresedett. A Fidesz 2002-es veresége utat nyitott a politikai térkép jobb szélén egy új radikális párt, a Jobbik felbukkanásának, amely elsősorban cigányellenes akcióival vált egyre népszerűbbé.

A 2006. évi országgyűlési választáson a szokatlanul kiélezett küzdelem újra a Magyar Szocialista Párt győzelmét hozta. Az MSZP a mandátumok 49%-át, a Fidesz csupán a 42%-át nyerte el.

A demokratikus állam meggyengülése

Nyilvánvalóan végighazudtuk az utolsó másfél-két évet. Teljesen világos volt, hogy amit mondunk, az nem igaz. […] Amit az azt megelőző hónapokban titokban meg lehetett csinálni úgy, hogy nehogy a választási kampány utolsó heteiben előkerüljenek olyan papírok, hogy mire készülünk, azt megtettük. […] Nincsen sok választás. Azért nincsen, mert elkúrtuk. Nem kicsit, nagyon. […] Hazudtunk reggel, éjjel meg este.7

Gyurcsány Ferenc szocialista miniszterelnök szavai két héttel a 2006-os őszi önkormányzati választások előtt bombaként robbantak be a nyilvánosságba. A beszéd, amelyből ezek a részletek kiszivárogtak, az MSZP fél évvel korábban tartott zárt körű frakcióülésén hangzott el, ahol a tavaszi országgyűlési választáson győztes Gyurcsány – a Medgyessy-kormány elhibázott gazdasági lépései és az energiaárak világpiaci növekedése miatt – megszorító reformcsomaghoz kérte a frakció támogatását. Jelezte, hogy a kampány során nem hozták nyilvánosságra az ország valós gazdasági helyzetéről szóló információkat, de a győzelem után a kiigazító intézkedések elkerülhetetlenné váltak.8 Hogy megfontolásai szükségszerűek és észszerűek voltak-e, mit sem számított akkor, amikor októberben az önkormányzati kampány hevében szavai nyilvánosságra kerültek. A miniszterelnök személyes hitelessége összeomlott, szavahihetősége egy csapásra elszállt, ez pedig hatalmas lehetőséget kínált az ellenzékben lévő Fidesz számára, hogy Gyurcsányt és kormányát össztűz alá vonják.

2006 vízválasztónak bizonyult a magyar politikában. A kendőzetlen beszéd gyúanyagként szolgált az addigra erősen polarizált politikai légkörben, és olyan nyílt politikai háborúskodást eredményezett, amely kikezdte a rendszerváltás után Magyarországon kiépült demokratikus politika intézményes kereteit.

A beszéd megjelenésének estéjén tüntetők vonultak az utcára, és a kormányfő lemondását követelték. Szélsőjobboldali csoportok egy nappal a botrány kitörése után szervezett keretek között megrohamozták a Magyar Televízió épületét, amelynek közvetítése váratlanul megszakadt. Budapest belvárosa egy pillanat alatt csatatérré változott, amikor a támadóeszközökkel felfegyverzett, több ezer fős csőcselék köveket dobált, autókat gyújtott fel, és benyomult az épületbe. A támadók elfoglalták, és csak késő éjjel hagyták el a tévészékházat. Az utcai eseményeket a Hír TV élőben közvetítette. Ehhez fogható erőszak az én életemben addig még nem történt Magyarországon.

Az önkormányzati választásokra ebben a váratlanul zűrzavarossá vált légkörben került sor, és a Fidesz özönvízszerű győzelmet aratott a városokban. A szocialista kormányfő lemondását követelő megmozdulások állandóvá váltak. Időről időre a Fidesz is tömegdemonstrációkat szervezett, például október 23-án, az 1956-os forradalom évfordulóján, Gyurcsány menesztését követelve. Ez alkalommal szervezői hibák miatt a szélsőséges csoportok összekeveredtek a békés demonstrálókkal, és amikor a rendőrség gumilövedéket vetett be a randalírozók szétoszlatására, békés felvonulók is megsérültek. Válaszul a rendőri erőszakra a Fidesz tovább fokozta a kormány lemondását követelő kampányát.

A párt parlamenti frakciója 2007. február 2-án reggel Orbán Viktor vezetésével elbontotta a Parlamentet övező védőkordont, hogy a tüntetőket közel engedje az épülethez. A Fidesz ezt a lépését polgári engedetlenségi akciónak tekintette, véleményem szerint azonban a parlamentben erős képviselettel rendelkező párt vezetői fizikai cselekvés révén lehetővé tették, hogy tiltakozók támadják meg az Országgyűlés demokratikus intézményét.

A kritikus őszi eseményekről, a szélsőséges megmozdulásokról és az október 23-i incidensről több értelmezés is született. A jobboldali felfogás szerint a hazugsággal szerzett hatalom vezetőjének, Gyurcsány Ferencnek csúnya lebukását követő „spontán demokratikus tiltakozás” elemi ereje és a vele szemben alkalmazott „diktatórikus erőszak” összeütközése zajlott, és vezetett „véres drámához”. A baloldali olvasat szerint a frusztrált Orbán Viktor, aki az országgyűlési választásokon vereséget szenvedett, hitvány baloldali árulás (a beszéd kiszivárogtatása) révén gyilkos politikai fegyverhez jutott. Ezt a fegyvert pedig a demokratikusan megválasztott kormány megbuktatására és a hatalom megszerzésére próbálta felhasználni.9

A Fidesz támogatta és kihasználta a kormányellenes megmozdulásokat. 2006 és 2010 között kivitte az utcára a politizálást, országgyűlési képviselői rendszeresen obstruálták a parlament munkáját.10 A demokratikus intézmények tiszteletét tehát maguk a megválasztott politikusok kérdőjelezték meg, és ezzel a fiatal magyar képviseleti demokrácia érzékelhetően romlásnak indult.

A Fidesz vezette politikai ellenzék ettől fogva állandó védekezésre kényszerítette a szocialista-liberális kormányt. Az intézményekkel szembeni fokozódó bizalmatlanság és a politikai rendszer erkölcsi alapjainak kétségbevonása a gazdasági reformokat is ellehetetlenítette. A szocialista vezetésű kormány ezért a nyugdíjak, fizetések és a szociális támogatások növelése révén igyekezett fenntartani támogatottságát, így a gazdaság állapota tovább romlott, és újra nőtt az államadósság.

Ebben a kritikus állapotban érte el Magyarországot a 2008. őszi pénzügyi világválság, amelynek hatására a magyar forint napok alatt drámaian leértékelődött. A magyar állam és a lakosság eladósodottságának szintje az egekbe szökött. A politikai-gazdasági válság eredményeként a szocialista-liberális kormánykoalíció felbomlott, végül 2009-ben a miniszterelnök lemondásra kényszerült, de pártja, az MSZP még egy évig hatalmon maradt. A következő választásig technokrata válságkormány vezette el az országot a párton kívüli Bajnai Gordon vezetésével, aki arra összpontosított, hogy az IMF-fel és az Európai Unióval sikerüljön megállapodnia egy pénzügyi mentőcsomagról. Bajnai stabilizálta az ország gazdasági helyzetét, az eladósodás azonban fokozódott. A válságkormányzás eredményei nem tudták megmenteni az évek óta sodródó szocialista és liberális politikai vezetést. A 2010-re kialakult kettős válság hatalmi vákuumhoz vezetett, és a Fidesznek egyenes út nyílt a választási győzelemhez. Orbán Viktor a kampányban azt ígérte, hogy véget vet a politikai bizonytalanságnak, amelynek létrejöttében maga is jelentős szerepet játszott.

Egész pályás letámadás

A 2010 májusában összeülő Országgyűlés, amelyben a Fidesznek alkotmányozó többsége volt, a megalakulása napján elfogadott egy politikai határozatot. Ebben megerősítette azt, amit Orbán a választások estéjén kinyilvánított, azazhogy az áprilisi választásokon új társadalmi szerződés született, amellyel „a magyarok egy új rendszer, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének megalakításáról döntöttek”.11 A kommunizmus 45 éve után, 1990-ben az első szabadon választott országgyűlés az 1956-os forradalomról szóló szimbolikus határozattal indította el az ülésszakot – erre hasonlított Orbánék határozata. A 2010-es választást a Fidesz mint sorsfordító, történelmi léptékű eseményt állította be. Elrendelték, hogy a politikai nyilatkozatot az állami intézmények jól látható, nyilvános helyen függesszék ki. Mindez rámutatott a hatalmat átvevő Orbán-kormány arroganciájára, és arra, hogy a hatalmi ágak szétválasztásának demokratikus elve veszélybe került.

Az Országgyűlésben azonnal törvénykezési dömping indult, megvalósítva Orbán Viktornak a sportból vett hasonlatát: totális és gyors letámadással kell ellehetetleníteni az ellenfelet. A kormány egyik első előterjesztése az Alkotmánybíróság státuszának megváltoztatására tett javaslatot. Az alkotmánybírák számát 11-ről 15-re emelték, és a korábban hatályos alkotmányos szabállyal szemben parlamenti jelölésükre megszüntették a pártok közötti konszenzuskényszert. Az uralkodó párt hozzá lojális személyekkel töltötte fel az Alkotmánybíróságot, és a testület hatáskörét leszűkítették. Az Alkotmánybíróság intézményes autonómiája lényegesen csökkent, és politikai semlegessége alapjaiban kérdőjeleződött meg.

A Fidesz már az új kormány első hónapjában új köztársasági elnököt is jelölt Schmitt Pál, a Fidesz korábbi európai parlamenti képviselője személyében. Parlamenti meghallgatásán Schmitt így fogalmazott: „Én nem leszek a kormányzat törvényalkotási lendületének a gátja, sőt inkább a motorja. Ellensúly végképp nem akarok lenni, a kiegyensúlyozásra törekszem.”12 Világossá tette, hogy az elnök alkotmányos ellenőrző feladatait nem kívánja alkalmazni. Röviddel ezután Polt Péter, korábbi Fidesz-politikus került a legfőbb ügyész pozíciójába, aki ezt a posztot már az első Orbán-kormány idején is betöltötte. Mandátumát hat évről kilencre emelték, és a későbbi legfőbb ügyészek megválasztását kétharmados döntés függvényévé tették. Az Országgyűlés új házszabályt alkotott, amely lehetővé tette, hogy akár alkotmányos szintű előterjesztéseket is egyéni országgyűlési képviselők nyújtsanak be, és az Országgyűlés gyorsított eljárásban döntsön róluk.

A Fidesz működésének első fél évében tehát tucatjával keletkeztek törvények, amelyek komoly alkotmányos aggályokat vetettek fel. Pár hónap alatt érthetővé vált, miért volt olyan sürgető a Fidesz számára, hogy az Alkotmánybíróságot átszabja. A Fidesz-baráttá tett és lefokozott Alkotmánybíróság a legritkább esetben talált kivetnivalót az új jogszabályokban. Hasonlóképpen, Schmitt Pál, a köztársasági elnök hivatalának első fél évében mintegy száz új törvényt írt alá, és egyetlen alkalommal sem merült fel benne alkotmányos kétely.

Az Európai Bizottság ugyanakkor egy sor kötelezettségszegési eljárást indított a magyar kormánnyal szemben, például a médiaszabályozás és a bírák kényszernyugdíjazása ügyében. Ezek a törvénymódosítások mind az Európai Unió Bírósága elé kerültek, és a pereket a magyar kormány mind elvesztette. Az eljárásoknak azonban semmilyen érdemi visszatartó hatása nem volt az Orbán-kormány elképesztő hatalmi nyomulásával szemben. Mire a kényszernyugdíjazott bírák pere egy év után a bírák győzelmével véget ért, a helyüket már mind betöltötték.

A Fidesz a győzelme után fél évvel alkotmányozási folyamatba fogott, és az Országgyűlés pár hét alatt el is fogadta az új Alaptörvényt. Az alkotmányozó folyamat lényegi része azonban titokban, a Fidesz szűk szakértői köreiben zajlott le, ezért az ellenzéki pártok kivonultak az erre hivatott országgyűlési bizottságból. A szöveget összesen kilenc napig tárgyalta az Országgyűlés, de még a szavazás előtt is alapvető módosítást végeztek rajta. Bár az új Alaptörvényt kétségtelenül a demokratikusan választott többség fogadta el, megalkotásának folyamata mégis ellentmondásossá tette az Alaptörvényt. Nyilvánvaló, hogy nem társadalmi konszenzuskeresés eredményeként jött létre, és nem fejezte ki a köz akaratát.

Az Alaptörvény túlnyomó részben a korábbi Alkotmány szövegét követte, de számos vitatható új elemet épített bele. Az egyik ilyenként a törvény új preambuluma egy kollektivista, etnicista világképet rögzített, amely ellentétben állt az egyén jogaira épülő alapjogok rendszerével. Tölgyessy Péter politikatudós, aki az 1989-es kerekasztal-tárgyalásokon az alkotmányozó folyamat egyik vezetője volt, úgy fogalmazott, hogy Orbán Alaptörvényével „kiléptünk abból a világból, ami a Nyugatot sikeressé tette”.13

Az Alaptörvény emellett több tucat további – többek között pénzügypolitikával, adózással, nyugdíjjal és oktatással kapcsolatos – törvény módosítását, az Alaptörvényéhez hasonlóan, kétharmados többséghez kötötte. Ez azt jelentette, hogy kétharmados többség híján a továbbiakban eredményes kormányzást nem lehetett elképzelni Magyarországon. Az pedig, hogy egy sor állami vezető mandátumát kilenc, sőt tizenkét évre növelték, biztosította, hogy Orbán Viktor kinevezettjei hosszú távon hivatalban maradhassanak. Mindezek a problémák, továbbá az, hogy az ellenzék nem fogadta el az Alaptörvényt, előrevetítették a magyar közjogi rendszer válságát és a demokrácia érzékelhető hanyatlását.

Egyes alkotmányjogászok úgy vélték, hogy mind a szöveg elfogadásának módja, mind a tartalma ellentétben áll a demokratikus alkotmányosság elvével.14 Mások szerint a probléma sokkal inkább az, hogy az Alaptörvény egyes elemei – az írott szabályok, az aktuális demokratikus gyakorlat és a narratíva – nem állnak összhangban egymással. Az alkotmányos narratíva összességében magában foglalja az intézmények értelmét és célját, a jelképrendszert, az erről folyó közbeszédet és a vonatkozó társadalmi attitűdöket is. Ezeknek az informális elemeknek a hiánya azzal fenyegetett, hogy az Alaptörvény nem lesz képes rábírni az állami intézményeket, hogy az ország boldogulását és fejlődését szolgálják.15

Az Alaptörvény hatálybalépésének alkalmából 2011-ben nagy ívű történelmi kiállítás nyílt a Magyar Nemzeti Galériában, amelyet Orbán Viktor nyitott meg. Beszédében megismételte, hogy Magyarországon „kétharmados parlamenti forradalom” vezetett az Alaptörvényhez, amellyel „gránitszilárdságú alapot” teremtettek az ország jövője számára. Orbán szerint az Alaptörvény értékei, a kereszténység és az állami szuverenitás eszménye olyan erős vezérfonalat képviselnek a magyarság számára, hogy azt tíz évszázad sem tudja kikezdeni.16

Rövidesen kiderült, hogy az Alkotmány megváltoztatása csupán egy folyamat kezdete, amelynek célja a kormánypárt alkotmányos mozgásterének növelése, a Fidesz így egyre több kérdésben szabad kezet kapott. Az Alkotmány átnevezése Alaptörvénynek és a hónapokig tartó ünneplés azt szolgálta, hogy fenntartsa a Fidesz választási győzelme utáni katarzisélményt, és az emberek tudatába vésse, hogy új történelmi időszak kezdődött. Az Alaptörvényből tízezerszámra nyomtattak ki magyaros népi mintával díszített kiadásokat, és mint valami kis Bibliát, elküldték minden 18 éves végzős diáknak.

A belső ellentmondások hamar kiütköztek. A Fidesz már fél év után nekikezdett az Alaptörvény módosításának, és Orbán Viktor „gránitszilárdságú” alaptörvényének díszkiadása egy év alatt érvényét vesztette. Tizenkét év alatt tíz alkalommal módosították.

Tiszteletet Magyarországnak!

2011. március 15-én már reggel szokatlanul meleg volt, pedig más években még hó is előfordul ilyenkor. A tavaszias napsütésben tömegek sétáltak a Nemzeti Múzeum felé, hogy meghallgassák Orbán Viktor ünnepi beszédét az 1848-as polgári forradalom és szabadságharc évfordulóján. A miniszterelnök, éppen úgy, ahogy annak idején az 1848-as márciusi ifjak, a lépcsősor tetején állt, és így beszélt: „Mi, magyarok itt tettünk esküt egymásnak, hogy: rabok tovább nem leszünk – idézte Petőfi Sándor forradalmi versét. – Szembeszálltunk az egész Habsburg Birodalommal, […] a mozdíthatatlannak hitt rendszert lebontottuk. […] Azóta is így történik mindig. Így történt 1956-ban, 1990-ben és 2010-ben is”17 – vonta meg a párhuzamot saját „fülkeforradalma”, 1848 polgári forradalma és 1956 kommunistaellenes forradalma között. Kívülálló számára meglehetősen furcsa lehetett 2011 Magyarországán elnyomásról hallani, de Orbán hívei értették a vezér gondolatmenetét, aki meg is magyarázta, hol csúsztak el a dolgok a rendszerváltás óta.

„Szerettük volna hinni, hogy a szovjet csapatok hazaküldésével, a demokratikus választásokkal, a gazdaság felszabadításával mindjárt meg is érkezünk abba a másik Magyarországba […] amelyik erős és sikeres […] Hamar észre kellett vennünk, hogy mégsem érkeztünk meg. […] A bolyongás évei következtek. […] Nem találunk rá sem brüsszeli, sem más fővárosok szabásmintáiban – mondta, mielőtt arra a következtetésre jutott: – Régi igazság, hogy egy nemzetet kétféleképpen lehet leigázni: karddal és adóssággal.” Végül, hogy kellő nyomatékot adjon a szavainak, büszkén leszögezte: „Nem tűrtük el ’48-ban, hogy Bécsből diktáljanak nekünk, nem tűrtük el ’56-ban, hogy Moszkvából diktáljanak. Most sem hagyjuk, hogy Brüsszelből vagy bárhonnan bárki is diktáljon nekünk.”18

Orbán beszéde végén üdvrivalgás támadt, és hosszan zengett a taps. A hívek nemhiába sétáltak ki a múzeumhoz. A történet, amelyet hallottak, a szívükhöz szólt. Nem számított, hogy az Európai Unió szabad országok közössége, ahová mi, magyarok, Orbán hívei is, hosszú várakozás és vágyakozás után népszavazás útján csatlakoztunk. Annyira szívhez szóló volt a beszéd, hogy ha hallották volna, talán még azt a másik sok ezer embert is megérintette volna, akik pár száz méterrel arrébb, az Erzsébet híd lábánál, a Sajtószabadság útján gyűltek össze. Ide mentem el én is, hogy meghallgassam a tucatnyi szónokot, ismert művészeket és korábban sosem látott civileket, akik egymásnak adták a mikrofont, hogy tiltakozzanak a frissen elfogadott médiatörvény és a nemzeti közszolgálati televízió, rádió és hírügynökség kormányzati elfoglalása ellen. Itt, ezen a másik színpadon, csakúgy, mint a Nemzeti Múzeumnál, szintén a forradalmár Petőfi verse hangzott fel: „Habár fölűl a gálya, S alúl a víznek árja, Azért a víz az úr!”19

Bár már 17 év telt el azóta, hogy elhagytam a Fideszt és a magyar politikai életet, ezen a napon jutott először eszembe, hogy mindaz, ami Magyarországon történik, elfogadhatatlan számomra, és újra tennivalóm van a magyar politikában.

A populista varázsmese

A 2008-as pénzügyi válság utáni években mindenkinek volt ismerőse, aki devizahitele miatt súlyos pénzügyi helyzetbe került. Orbán új kormánya a gazdasági válság miatt fennálló rendkívüli helyzettel látta indokolhatónak, hogy messze túllépett egy demokratikus kormány alkotmányos keretein. Olyan narratívát kellett azonban felépítenie, amely hosszabb távon, a rendkívüli helyzet elmúltával is működőképesnek bizonyul majd.

A március 15-ei beszédben Orbán tökéletesen épített fel egy populista varázsmesét. A mesében az a legcsodálatosabb, hogy olyan valóságot teremt, amelyben minden megtörténhet, minden jóra fordulhat, és győz az igazság.20 A populista történetmesélésben az áldozat a nép, a hős a nép egyszerű fia, aki a jót és a tisztaságot képviseli, míg az ellenfél, vele szemben, valamilyen veszélyes idegen. Mind a nép, mind az ellenfél homogén csoportokat takar, amelyek antagonisztikus ellentétben állnak egymással. A nép és a hős a jót képviseli, az ellenfél azonban mindig gonosz. Ezért nincs kompromisszum, és mindenkinek választania kell az oldalak között.21

A fülkeforradalom, amellyel Orbán 2010-ben politikai győzelmét értelmezte, ajtót nyitott ahhoz, hogy belépjen a populista mesébe. A rendkívüli, valóban meseszerű győzelemmel feljogosította magát a határok átlépésére, a status quo megbontására, új szabályok felállítására és a megtorlásra. A mese logikája alapján a nép igazságérzete követelte meg, hogy megkezdődjön az elszámoltatás, amely után majd elérkezik a boldog jövő, az új aranykor.

2011. márciusi beszédében Orbán Viktor a magyarokat sanyargató multinacionális cégekre, a kamatokat húzó külföldi tulajdonú bankokra és a Nemzetközi Valutaalapra osztotta a fenyegető ellenfél szerepét, mert a hitelcsomag, amely 2008 után segített a gazdaság talpra állításában, megszorító intézkedéseket követelt meg. Ő pedig a nép nevében készen állt arra, hogy felvegye a harcot az „ellenféllel”. Rendkívüli méretű különadót vetett ki a bankokra és egyes multinacionális vállalatokra, és küzdelmet hirdetett a Valutaalap kiűzéséért.

A „gonoszok” elleni küzdelem azonban ezzel nem állt meg. A populista varázsmese megalapozása olyan jól sikerült, hogy Orbán harca még tizenhárom évvel később is rendületlenül tart.

Nem leszünk gyarmat!

2011 mindazonáltal nem volt egyszerű év Orbán Viktor számára. A kormány demokratikus jogosultságain túlterjeszkedő jogalkotási dömping és a nyílt szembefordulás az európai értékekkel Budapesten utcára vitte az embereket, és az Európai Unió által indított kötelezettségszegési eljárások is nyomás alá helyezték a kormányt. A Velencei Bizottság, az Európa Tanács alkotmányügyi tanácsadó testülete vizsgálni kezdte az Alaptörvényt. Míg a kormány jogi apparátusa azon dolgozott, hogy az európai jogi eljárásokat minél előbb és minél kisebb veszteséggel zárják le, Orbán kommunikációs csapata egy évvel később új fejezetet nyitott a populista varázsmesében. A vezér újból március 15-ét választotta, hogy felvezesse a történetet. Emlékeztetett korábbi beszédére: „Szabad-e az a magyar, akit víz alá nyom az adóssága, […] akinek a saját otthon csak vágyálom? – majd megnevezte az új gonoszt, az új ellenséget: az Európai Uniót. A nép bőrébe bújva így szónokolt: „A szabadság azt jelenti, hogy magunk állapítjuk meg saját életünk törvényeit, mi magunk döntjük el, mi a fontos, és mi nem az. Magyar szemmel, magyar észjárás szerint és a magyar szív ritmusát követve. Ezért mi magunk írjuk az alkotmányunkat. Nincs szükségünk szamárvezetőre…”22

A figyelmes hallgatónak eszébe juthatott, hogy az Alaptörvény megalkotása társadalmi konszenzus igénye nélkül, óriási szakmai és politikai ellenállás közepette született meg, semmiképp sem a magyar nép követelésére. Ez azonban nem számított a varázsmese alternatív valóságában. A mesébe, amelyben minden lehetséges, az is belefért, hogy Orbán a kommunista megszállókhoz hasonlítsa az Európai Uniót: „Jól ismerjük a kéretlen elvtársi segítség természetrajzát, és felismerjük akkor is, ha nem váll-lapos egyenruhába, hanem jól szabott öltönybe bújik”23 – mondta.

A szabadságharcról való megemlékezés alapot teremtett Orbánnak arra, hogy kifejtse rezsimjének legfontosabb alapvetését, a szuverenitás elvét. „A nemzetközi pénzügyi rendszer felől érkező morajban […] meg kell kérdeznünk és meg kell válaszolnunk a legnagyobb kérdést: elfogadjuk-e a szemfödélig tartó kiszolgáltatottságot?” – kérdezte, majd meg is válaszolta saját kérdését: „Nem leszünk gyarmat!”24 – Miután ezeket a szavakat mondta, a hallgatóság hosszú skandálásba kezdett: „Megvédjük, megvédjük!”

Orbán a populista varázsmesén keresztül démonizálta azokat a politikai szereplőket, akik szerinte a nép szuverenitását, illetve az ő alkotmányos hatalmát korlátozhatják. Az ő története szerint az alkalmatlan, hazaáruló korábbi kormányok, a „balliberális elit” nyitott utat a nemzetközi nagytőkének, a nemzetközi intézményeknek és az Európai Uniónak, amelyek arra szövetkeztek, hogy az országot megfosszák erőforrásaitól és cselekvési szabadságától.

Ez nagyban hasonlított Vlagyimir Putyin 2006-ban lefektetett, ambiciózus új orosz nemzeti ideológiájához, a „szuverén demokrácia” elképzeléshez, amely szerint Oroszország rosszindulatú külső és belső ellenségek által támadott nemzet, és amely kifejezetten a nyugati liberális demokráciával szemben épült fel.25

A Fidesz a „nemzeti szuverenitás” fogalmát szintén a kormányzás központi elvévé emelte. A „szuverenitás” fogalma a 20. században visszaszorult a nyugati politikai szótárból, mert túl sokféle értelmezése volt, és túl sokszor éltek vissza vele.26 A 2000-es években leginkább az Európa-kritikus, új jobboldali populista pártok használták. Orbán pártja a kellően homályos szuverenitáselképzelés hangsúlyozásával mindenekelőtt azt jelezte, hogy mind az ország határai között, mind az Európai Unióban nagyobb erőt és mozgásteret követel magának. Mindezt azzal indokolták, hogy szerintük az új évezred első évtizedében megrendült az utópikus hit, amely a globalizációtól az emberi konfliktusok visszaszorulását várta: a 2008-as válsággal világossá vált, hogy a konfliktusok időszaka nem ért véget, és az erőnek újra jelentősége lesz.27 A támadás alatt álló ország képének megidézésével Orbán felhatalmazta magát arra, hogy korlátozások nélkül „védje meg” az országot. Ez az értelmezés előrevetítette a demokratikus intézményekkel való konfliktus lehetőségét.

A Fidesz faltól falig ér28

Orbán Viktor forradalmi lendülete 2010 után egy percre sem lanyhult. Azok, akik a 2010-es választás éjszakáján abban reménykedtek, hogy Orbán politikai érettsége vagy esetleg a fékek és ellensúlyok rendszere megóvja a demokratikus rendszer integritását, tévedtek. Az alkotmány módosításával és a hozzá lojális emberek pozícióba ültetésével a kormányfő kezében rövidesen olyan hatalom koncentrálódott, amilyet európai ország évtizedek óta nem látott. A Fidesz korai csapatából 20 év után kevés ember maradt Orbán körül, de ők mind a magyar állam vezető posztjait töltötték be. Áder János köztársasági elnök, Kövér László, az Országgyűlés elnöke, Handó Tünde, az Országos Bírósági Hivatal elnöke, Szájer József, a Fidesz európai parlamenti frakciójának vezetője és Stumpf István alkotmánybíró együtt indultak az 1980-as évek elit kollégiumából, a Bibó Szakkollégiumból. A Fidesz később csatlakozó politikusai közül kulcsfontosságú hatósági jogkörbe került Polt Péter legfőbb ügyész, Matolcsy György, a Magyar Nemzeti Bank elnöke, Szalai Annamária, a Médiatanács elnöke, Tállai András, a Nemzeti Adó- és Vámhivatal elnöke és Domonkos László, az Állami Számvevőszék elnöke. Polt felesége, Polt-Palásthy Marianna Gabriella a Kormányzati Ellenőrzési Hivatal elnökhelyettese lett.29 A miniszterelnök bizalmasai kerültek a Választási Bizottság élére, a Gazdasági Versenyhivatalba, a Magyar Rádió és Televízió élére és több száz más magántulajdonú televízió, rádió, sajtótermék és internetes médium vezetői pozíciójába.

A kormányt ellenőrző és az állam alkotmányosságát garantáló intézmények élén álló barátok lehetővé tették, hogy a Fidesz-kormány szokatlanul erős ellenőrzést alakítson ki az állam jogi és gazdasági folyamatai és nyilvánossága felett. Stratégiai jelentőségű és magasan jövedelmező vállalatok kerültek Orbán Viktorhoz személyesen kötődő üzletemberek és az Orbán család tulajdonába, sokszor a verseny teljes kizárásával. Mészáros Lőrinc, az Orbán falujából származó gázszerelő néhány év alatt mesés vagyonra tett szert. Az Orbán család nyilvánosság előtt is ismert vagyona elsősorban Orbán Viktor apjának bánya- és építőipari cégein és gyermekeinek és vejének az ingatlanpiac, a turizmus és divatvilágban lévő érdekeltségein keresztül vált láthatóvá. Orbán rendszere döntő befolyást gyakorolt a közvagyon számottevő részére, az oktatásra, a művészetekre, az egyházakra és a sportra is.30 A könyv további fejezetei részletesen mutatják be, hogyan működött és hogyan épült egyre tovább és tovább ez a rendszer.

Orbán rezsimjében a permanens harc soha meg nem álló hatalomkoncentrációhoz vezetett, amelyet a populista varázsmese állandóan megújított történetei és konspirációs teóriái tesznek befogadhatóvá. A mese vége, a boldog aranykor, Orbán szavaival a „modern békeidők”31 azonban sosem köszönt be Magyarországra. Itt a helyzet mindig fokozódik.

A Nemzeti Együttműködés Rendszerét nem lehet kizárólag intézményes módon megérteni, hanem belső logikát kell benne keresni, amely állandóan mozgásban tartja, mégis egy irányba viszi. Az Orbán-rezsimre nem alkalmazható a konszolidáció logikája, mert azzal kiszámíthatóvá és megismerhetővé válna, és könnyebben le lehetne győzni. Ehelyett a szuperfelhatalmazás révén előálló törvényhozási monopóliummal állandóan változtatja környezetét, ami minden további szereplő számára instabilitást jelent. Mire valaki megértené a tegnapot, addigra már más intézményi feltételek között, más politikai lehetőségek között találja magát.32 Orbán Viktor rezsimje már csak ezért sem nevezhető konzervatívnak. Orbán követői és riválisai számára is mindennap új meglepetést okoz. Nem ő volt az első populista politikus, aki az elmúlt évtizedekben a hatalom közelébe került Európában, de ő az első, akinek a hatalma lehetővé tette, hogy egy rendkívül innovatív, a 21. századra formált, demokratikusnak tűnő, tekintélyelvű rendszert hozzon létre.

I Politikai tájkép

1 Orbán nélkül semmi sincs
Hogyan vált a Fidesz Magyarország vezető pártjává?

A Fidesz olyan politikai nemzedék, „amely saját történelmi küldetéseként tekint a magyar nemzet megerősítésére” – írta G. Fodor Gábor Az Orbán-szabály című könyvében. A Fidesz legfontosabb think tankjének korábbi vezetője szerint Orbán ennek a kiválasztott nemzedéknek az első embere, akinek a küldetés értelmében két feladata van: „a változtatás, amely szükségszerűen konfliktussal jár, […] és a véghez vitt változások megőrzése és megvédése mindazokkal szemben, akik a változások ellenérdekeltjei és ellenségei.”1 Az írás megjelenése alkalmából 2021 májusában tartott online könyvbemutatón2 a Fidesz szellemi holdudvarának emblematikus figurái méltatták a művet.

Lánczi András, a Budapesti Corvinus Egyetem rektora szerint Orbán kivételes képességekkel rendelkezik, és „[m]inden kérdéshez úgy nyúl hozzá, hogy eljut a metafizikai mélységig”, ez teszi őt megkerülhetetlenné. Bayer Zsolt, a Fidesz-média radikális sztárpublicistája úgy vélte, hogy „a nyugati civilizáció a végső pusztulás felé tart, és ebben a történelmi helyzetben van egy politikus, aki elsőként ismerte fel, hogy ha meg akarjuk menteni a nyugati kultúrát, akkor európai reneszánszra van szükség”. Schmidt Mária történész úgy látta, hogy a miniszterelnök „gyakorlatilag megváltoztatta Magyarországot, […] és jó eséllyel egész Európát meg fogja változtatni: »Ennél jobb Európával nem történhet«”. Stumpf István volt alkotmánybíró is méltatta a könyvet, amely szerinte a rezsim „politikai tudásának foglalata”, de az Orbán-rejtélyt, a miniszterelnök személyét meghatározó erőt igazából lehetetlen feladat megérteni.3

G. Fodor könyvében a szó legszorosabb értelmében isteníti Orbánt, aki a hit által létrejött akarat és tudás révén képes maga körül megváltoztatni a világ folyását, mert nála „van terv, elképzelés, vízió, remény, szándék, akarat és krédó”.4 Szerinte, amit Orbán véghez visz, egy korszak megdöntése, a politikai cselekvés legmagasabb rendű formája.

A Fidesz Orbán Viktor vezetésével 2010 óta összefolyt a kormánnyal és a magyar állammal, legfontosabb jellegzetessége pedig az egyszemélyi uralom.5 Orbán teljes kontroll alatt tartotta pártja minden személyi és politikai döntését, azaz mindenről ő döntött, és ha formálisan nem is, valójában ő jelölte ki az ország minden fontos funkcionáriusát és állami vezetőjét. Jelenleg Magyarországon nem létezik tőle független állami intézmény. Pártjában azonban már jóval korábban, a 2000-es évek elején megszilárdította a teljhatalmú és minden kérdésben megfellebbezhetetlen vezér pozícióját.

Volt egyszer egy liberális Fidesz

Élénk vita zajlott éppen, amikor Hodosán Rózával, a demokratikus ellenzék tagjával beléptünk a lepukkant Kisrabló étterem zsúfolt pincehelyiségébe, a Budapesti Műszaki Egyetem közelében. 50-60 fiatal, szinte mind fiúk, éppen arról beszélgettek, hogy mit lehet tenni a Magyar Hírlap című újsággal szemben, amely azzal vádolta meg a frissen megalakult szervezetet, hogy imperialista ügynökök befolyása alatt, illegálisan jött létre. Rögtön feltűnt, hogy a fiatalok között vannak jogászok, akik szerint a dolgot nem lehet annyiban hagyni, hiszen a szervezet a magyar jog törvényes keretein belül alakult meg. Voltak, akik attól tartottak, hogy rendőri figyelmeztetésekre és akár súlyosabb következményekre is számítani lehet, ezért jobb az óvatosság. A vita szenvedélyes és izgatott volt, mégis mindenki fegyelmezetten és okosan beszélt. Végül megszületett a döntés: az újságtól helyreigazítást kell kérni, különben sajtópert indítanak ellene. Teljesen lenyűgözött ez a politikai érettség, határozottság és bátorság. Még ott, aznap este beléptem a Fideszbe.

A Fideszt, azaz a Fiatal Demokraták Szövetségét egy héttel korábban, 1988. március 30-án alapította meg 37 fiatal, mindannyian egyetemi szakkollégiumok diákjai. A szakkollégiumokban már a késő kádári szocializmus éveiben kritikai közéleti gondolkodás folyt, az ország legjobb társadalomtudósait hívták meg magukhoz előadni. Itt szólalhattak meg először a nyilvánosságtól addig teljesen elzárt ellenzéki gondolkodók, akik alapjaiban határozták meg a diákok gondolkodását. A szakkollégiumokat egyedülálló módon diákönkormányzatok vezették, amelyek az 1980-as években a „szabadság kis köreiként” működtek. Ebben a kivételes közegben jött össze az a nagyon tudatos rendszerkritikus csoport, amely az első formális független politikai szervezetet megalapította, a Kommunista Ifjúsági Szövetség alternatívájaként.

A következő hetek és hónapok teljesen felbolygatták az életemet. Szinte naponta jártam a Bibó Szakkollégiumba, amely akkor még a fideszesek rendszeres találkozóhelye volt, hiszen többen is ott laktak. Hamar barátságba kerültem velük. Első emlékem Orbán Viktorról, ahogyan azt latolgatja, a Magyar Hírlappal szemben indított sajtóper folyamán milyen lépések következhetnek a rezsim részéről, és mekkora kockázattal járhatnak. Okos, stratégiai gondolkodásról tett tanúbizonyságot.

Orbán Viktor és két öccse egy kis faluból származott, szülei a szegénységből rengeteg munkával küzdötték fel magukat a szocialista Magyarország „középosztályába”. Apja erőszakos és tekintélyelvű ember volt, aki sokat követelt a fiaitól.6 A család hátterét Orbán így írta le egy korai interjúban: „Ahonnan én jöttem, annak a közegnek nem volt semmilyen speciális kulturális tradíciója. Egy ilyen alkalmazotti réteg, a parasztsághoz sincsen igazából semmi köze apáméknak, […] munkáskultúra, semmi nem volt […] polgári kultúra elő sem jön. Én egy ilyen kulturálatlanságból jöttem, egy eklektikus valamiből jöttem.”7

Az interjúban elmondja, hogy fiatal éveiben focista akart lenni, és csak gimnazistaként találkozott először olyan fiúkkal, akik tőle eltérően polgári, sőt vallásos családból származtak. Ebben az időben alapvetően a KISZ-ben tevékenykedett, hogy „legyen egy jó ifjúsági élet”, de politikával csak joghallgatóként a Bibó Szakkollégiumban kezdett el foglalkozni, ahol találkozott a demokratikus ellenzék meghatározó szereplőivel. Itt vált politikailag tudatossá.8

A Fidesz rögtön a megalakulása után politikai össztűz alá került. A rendőrség az alapítók közül többekre is nyomást gyakorolt, hogy hagyjanak fel az illegálisnak tekintett tevékenységgel. A pártot kezdettől politikai gondolkodásmód jellemezte, amely az Alkotmányban álságosan megfogalmazott „demokratikus” elveket szó szerint vette, és kihasználta az ezekben rejlő minden lehetőséget. Az a gyakorlat, hogy valaki a saját törvényeik szellemében támadja őket, készületlenül érte az állampártot. Sem a rendőri fenyegetés, sem az egyetemeken és a vidéki városi kommunista pártbizottságokban lebonyolított „barátságos elbeszélgetések” nem tudták elrettenteni a társaságot. A Fidesz tagsága egyre csak nőtt, a szervezet a rezsim nyomása ellenére dinamikusan fejlődött.

A Fidesz rendkívül nyitott és befogadó szervezet volt. Aki csatlakozott, azonnal bevonták a munkába. Pár héttel az alakulás után én is felszólaltam egy nemzetközi sajtótájékoztatón, ahol a vidéki terjeszkedésről számoltam be. Miután a hivatalos magyar sajtó nem tájékoztatott a Fideszről, demokratikus ellenzék mintájára, kerülő úton, a Szabad Európa Rádión, az Amerika Hangján és más nyugati hírügynökségeken keresztül igyekeztünk hírt adni magunkról a magyar hallgatóknak.

Széles körű programíró munka kezdődött, amelyet Kövér László, a szervezet egy másik alapítója koordinált. Kövér kezdettől fogva a Fidesz teoretikusaként működött, rendszerszerű gondolkodása szintén inspirálóan hatott rám. Egy harmadik meghatározó szereplő, Fodor Gábor a napi szervezeti munkát irányította.

Sosem felejtem el az első nagygyűlésen elmondott beszédemet: olyan nagy volt az intellektuális kihívás, hogy alig tudtam megszólalni, annyira izgultam. Ráadásul a felszólalók között én voltam az egyetlen lány. Ezután a „fiúk” bevettek a központi csapatba, és rövidesen Krakkóba küldtek, hogy a Human Rights Watch által szervezett nemzetközi emberi jogi találkozón mondjak beszédet. Ott megismerkedtem más szocialista országok disszidens ellenzéki vezetőivel és nyugati nemzetközi emberi jogi aktivistákkal. Hallatlanul inspiráló élmények értek, rengeteget tanultam.

1988 őszén tartottuk meg a Fidesz első programalkotó kongresszusát, ahol a szervezet első vezetőségét is megválasztottuk, amelynek én is tagja lettem. Ebben az évben több más ellenzéki csoport is szervezetté formálódott. Közülük a Magyar Demokrata Fórum (MDF) és a Szabad Kezdeményezések Hálózata volt a legjelentősebb, amelyeket a korábbi évtizedek ellenzéki gondolkodói formáltak politikai szervezetté. Szervezeti formát öltöttek az 1980-as években induló civil csoportok: a Duna Kör, több független szakszervezet és az ’56-os forradalmat követő megtorlás túlélőiből felálló Történelmi Igazságtétel Bizottság is. Az ellenzéki szerveződések többpárti választásokat, demokráciát és az 1956-os forradalom rehabilitációját követelték, ezek megvalósulása azonban 1988-ban még elérhetetlennek látszott. Az ellenzéki megmozdulásokat a rendőrség szétverte. A Fidesz szinte állandóan cselekvésben volt: tüntetéseket, ülősztrájkokat szerveztünk, kiáltványokat írtunk és adtunk át. A sokasodó, egyre nagyobb megmozdulások világosan mutatták a szocialista rezsim gyors hanyatlását.

1988 szeptemberében egy csapat lánnyal együtt női tüntetést szerveztünk Nagymaroson, a Dunára tervezett bős–nagymarosi vízlépcső megépítése ellen. Ez teljesen kuriózumnak számított akkor, amikor az ellenzéki politizálás arcaként többnyire férfiak jelentek meg.

A Fidesz mindenekelőtt abban különbözött a többi szervezettől, hogy nemzedéki csoportosulásként határozta meg magát, 35 év volt a tagság felső korhatára. Identitásunkat arra építettük, hogy mi, az 1956 után született fiatalok, a puha diktatúra idején nőttünk fel. A rezsim enyhébb légköre lehetővé tette, hogy határozottabban és egyértelműbben fogalmazzuk meg az üzeneteinket, és azt is, hogy tiszta lappal induljunk.9

Az is fontos volt számunkra, hogy ne egy korábbi politikai szellemi irányzat közvetlen utódaként kelljen magunkat meghatároznunk. Bár a Fidesz mindenekelőtt a magyar progresszív liberális hagyományból táplálkozott, nem akartunk részt venni abban az értelmiségi szekértáborharcban, amely a két világháború közötti urbánus, illetve a népies szellemi csoportok vitáját elevenítette fel. Mint vallonok és flamandok között a belgák, úgy törekedtünk a korábbi kultúrharc meghaladására. Ez a centrista, „belga ideológia” lehetővé tette, hogy a Fidesz a liberalizmus, a piacpártiság és a civil társadalom államkorlátozó szerepének eszméje köré szervezze az értékrendjét.10

1989-ben radikális, liberális és alternatív szervezetként határoztuk meg magunkat. Meggyőződésünk volt, hogy mi tudjuk legjobban képviselni a szabadság kultúráját, amelyet az első programnyilatkozatban le is fektettünk: „A demokrácia letéteményese, végső biztosítéka ugyanis nem az államhatalom, hanem a demokratikus politikai kultúrájú társadalom.”11

A csodálatos 1989-es év

A „gulyáskommunizmus” külföldi hitelekre épülő gazdaságának súlyosbodó válsága és az ellenzéki mozgalmak egyre növekvő népszerűsége 1988 végén arra ösztönözte az MSZMP-t, hogy kövesse a gorbacsovi peresztrojka (újjáépítés) és glasznoszty (nyitás) politikáját. Döntésüket az is befolyásolta, hogy Lengyelországban 1988 nyarán súlyos bányászsztrájkok robbantak ki, ez pedig a Lengyel Egyesült Munkáspártot (Polska Zjednoczona Partia Robotnicza, PZPR) arra kényszerítette, hogy tárgyalásokba bocsátkozzon az ellenzéki Szolidaritás szakszervezettel. Hogy egy hasonló forgatókönyvet elkerüljön, az MSZMP inkább úgy döntött, hogy a változások élére áll. Biztosították a gyülekezési és szólásszabadságot, és az állampárt reformszárnyát képviselő államminiszter, Pozsgay Imre nyilatkozatban ismerte el, hogy az 1956-os forradalom népfelkelés volt. Az ellenzéki csoportosulások lengyel mintára hozták létre az ellenzéki kerekasztalt, és az egypárti rezsimmel szembeni követeléseiket egyeztették.

Az ellenzéki együttműködés első sikereként a kormány beleegyezett az 1956-os forradalom hőseinek újratemetésébe, ami szimbolikusan is a forradalom rehabilitálását jelentette. Az állampárt és az ellenzék, a Történelmi Igazságtétel Bizottsággal az élén, közösen szervezte meg a kegyeleti eseményt. Nem sokkal a temetés előtt merült fel az ötlet, hogy a magyar fiatalok nevében is hangozzon el beszéd, amelyre mint ifjúsági szervezetet, a Fideszt kérték fel. Mi a Fideszben azonnal felismertük az ebben rejlő rendkívüli lehetőséget. Vidékre utaztunk, és megvitattuk a beszéd fő üzeneteit. Némi gondolkodás után Orbán Viktort jelöltük ki előadónak, aki hatásos szónok volt.

1989. június 16-án a Műcsarnok épületét hatalmas fekete-fehér drapériával vonták be, ami rendkívül ünnepélyes hatást keltett.12 Az emberek kora reggeltől áramlottak a Hősök terére. A szüleim is Budapestre utaztak a történelmi alkalomra. Mire az ünnepség 10 órakor elkezdődött, már negyedmillió ember gyűlt össze az ünnepi téren. Nekünk, a Fidesz vezetőinek az a megtisztelő szerep jutott, hogy a feketébe vont koporsók körül díszőrséget álljunk. Teljes tudatában voltunk a nap történelmi jelentőségének. Én épp akkor álltam díszőrséget, amikor Orbán Viktor lépett a mikrofonhoz.

Orbán azt mondta, hogy mi, fiatalok, azokat az államférfiakat tiszteljük a mártírokban, akik kommunista létükre is azonosultak a magyar társadalom akaratával, képesek voltak leszámolni a szent kommunista tabukkal, az orosz birodalom feltétlen szolgálatával és a párt diktatúrájával. Hozzátette, mi az ő sorsukból tanultuk meg, hogy a demokrácia és a kommunizmus összeegyeztethetetlen. Hihetetlen büszkeséggel hallgattam a beszédet, borsódzott a hátam az izgalomtól. Miközben az állampárt vezetői ott ültek az első sorban. Orbán így folytatta: „Ha nem tévesztjük szem elől ’56 eszméit, olyan kormányt választhatunk magunknak, amely azonnali tárgyalásokat kezd az orosz csapatok kivonásának haladéktalan megkezdéséről.”13 Bár a beszéd végig határozott és radikális volt, ezen a ponton vált igazán katartikussá. A szovjet csapatok kivonása szerepelt ugyan az ellenzék követelései között, ráadásul valójában ebben az időben már el is kezdődött, erről azonban senki nem beszélt. Orbán nyíltan megfogalmazta a magyarok több évtizedes vágyát, kimondta a kimondhatatlant, ráadásul leleplezte a kormányt, amely a csapatok kivonását észrevétlenül, a szovjetek arcvesztése nélkül akarta lebonyolítani.

Az újratemetés után Magyarországon is nemzeti kerekasztal-tárgyalások indultak az állampárt és az ellenzéki pártok között a többpárti választások kereteinek kialakításáról. A megállapodás 1989 szeptemberére született meg, és megnyitotta az utat az első szabad választások megszervezése előtt.

Pár héttel ezután, 1989 őszén egész Kelet-Európa megmozdult. November 9-én leomlott a berlini fal, a szovjet birodalom a szemünk láttára omlott össze. Míg Magyarországon és Lengyelországban az átmenet a kommunista pártokkal kötött kompromisszumokkal ment végbe, a többi országban valódi, bársonyos forradalom zajlott le.

1989 őszén Orbán ösztöndíjat kapott a Soros Alapítványtól, és az Oxfordi Egyetemen politikai filozófiát hallgatott, decemberben azonban hazatért, hogy induljon a választáson. Mindannyiunk közül ő készült legtudatosabban a politikai szerepre. „Valami olyasmit mondott, hogy az ember a legjobb akarjon lenni abban, amit csinál. Ha a tudományt választaná, akkor a legkiválóbb tudós akarna lenni, ha politikát, akkor miniszterelnökké kell válnia” – emlékezett vissza később egyik társunk, Molnár Péter.14 A rendszerváltás hajnalán, amikor a legtöbben huszonévesen még épp csak gondolkodni kezdtünk a politikai szerepről, Orbán már a legmagasabb politikai pozícióba készült. Mindazonáltal ekkor még több meghatározó vezető személyiség volt a Fideszben, akik jól kiegészítették egymás karakterét.

Az 1990-es választási kampányban a Fidesz ütős kampányszlogenjével – „Hallgass a szívedre, szavazz a Fideszre!” – és szellemes posztereivel be tudtuk mutatni azt a pozitív életérzést, amelyben sok magyar osztozott abban az időben. A kampány igazi csapattá kovácsolta össze a Fideszt, elképesztően pozitív hangulatban csináltuk végig az egész időszakot. Szinte felfoghatatlan örömöt jelentett, amikor 1990. március 25-én kiderült, hogy majdnem 9%-os szavazataránnyal bejutottunk a parlamentbe, hetekig teljes eufóriában voltunk. Új élet kezdődött mindannyiunknak.

Határ a csillagos ég

22-en kerültünk be a Fidesz első országgyűlési frakciójába. Mivel a tagságunk más pártokhoz képest kicsi volt, a frakció egyben a párt legfontosabb döntéshozó fórumaként is működött. Némi vita után Orbán Viktort választottuk meg frakcióvezetőnek. Mellette szólt az ismertsége, szervező- és vitakészsége, amelyre a parlamenti ülések politikai szócsatáiban nagy szükség volt.

Jó páran voltunk, akik közvetlenül az egyetemi padokból ültünk át a parlament soraiba. A tapasztalathiányos, „félértelmiségi” állapot segített hamar elsajátítani a politikusi szerepet.15 A frakciót színvonalas tanácsadók segítették, a munka jól szervezetten, harmonikusan zajlott, a csapatunkat derű és önbizalom jellemezte. Nagy volt az összetartás, és a viták ellenére minden nagy horderejű kérdésben sikerült konszenzusos döntéseket hoznunk, amelyekkel mindenki azonosult. Az első 100 nap után a kormányt kritizáló „Homályból homályba” című beszámolóban azt írtuk:

Mi az elmúlt évtizedek történetéből megtanultuk, hogy az ámítás és a sötét érzelmeket felkorbácsoló demagógia megbosszulja magát a politikában. Ezért tartjuk szükségesnek, hogy mindenkor őszintén megmondjuk, milyen nehézségekkel kell szembenéznie az országnak.16

Orbán vezető szerepe a frakció élén a napi ügyek menedzselésben és a politikai irányításban is láthatóvá vált. Jó stratéga, szuggesztív szónok és alapvetően megnyerő ember volt, talán nekem mindig a nyughatatlansága és türelmetlensége volt sok, no meg az állandó futballhasonlatok és -gesztusok, amelyek még inkább macsóvá tették az amúgy is férfidomináns csapatot. Ungár Klárával csak mi ketten voltunk nők a frakcióban.

Az Országgyűlésben a Fidesz a népi-konzervatív MDF vezette kormánykoalíció kemény kritikusa lett. Bíráltuk a kormányt amatőr szakpolitikai döntései miatt, és azért is, mert a kormánypártban szélsőséges, nacionalista figurák is hangot kaptak. Orbán Viktor és Kövér László közös cikkükben éles szavakkal illették a miniszterelnököt:

Antall mindmáig ügyesen kihasználta azt az MDF-es populista dalnokok által keltett, ébren tartott, majd hisztériás rohamokká fokozott pszichózist, mely szerint az ország végvárát már csak néhány megmaradt avantgárd magyar védi a kommunista hatalomátmentők, kozmopolita-hazaárulók, bolsi apák, bolsi fiúk, liberális cafrangokba öltözött ellenzék egyesült hadai előtt.17

A klérus irányába tett túlzott gesztusokkal kapcsolatban Orbán azt mondta: „világosan látszik, hogy az MDF-kormány a társadalommal szemben keres politikai szövetségest az egyházakban. Szomorúan tapasztaljuk nap mint nap, hogy nem minden egyházi vezető ismeri fel azt a veszélyt, hogy az MDF ölelése halálos lehet az egyházakra.”18

Ugyanakkor, amikor 1990 októberében egy kényszerű kormányzati benzináremelés miatt a budapesti taxisok blokád alá vették Budapest főutcáit és hídjait, a Fidesz józan, jogállami álláspontot képviselt. Orbán a blokád idején így fogalmazott: „Mindenkinek tudnia kell, hogy ha a szociális elégedetlenségből és bosszúból táplálkozó népharag esetleg elsöpörné a kormányt és a parlamentet, akkor egyúttal a demokráciát is elsöpri.”19 Akkor még nem látszott, hogy másfél évtizeddel később éppen ő lesz az, aki az elégedetlenek radikalizálásával próbálja meg térdre kényszeríteni a kormányt.

A Fidesz világos és konzisztens liberális elveket vallott. Határozottan képviselte az alkotmányos demokrácia és az emberi jogok ügyét, de méltányos volt az előző rendszer elszámoltatását és a kommunisták által elvett javak kárpótlását illetően. A gazdasági programban az szerepelt, hogy „[g]ondolkodásunk középpontjában az egyén, a szabad akaratú ember áll, nem pedig az emberek valamely közössége, valamely társadalmi csoport, osztály, esetleg az úgynevezett nemzet egésze”.20 Ez a gondolkodás nagyon távol állt a Fidesznek a későbbiekben kisajátított kollektivista narratívájától.

A párt 1992-ben csatlakozott a Liberális Internacionáléhoz. A szervezet vezetője, Otto Graf Lambsdorff, a Német Szabaddemokrata Párt (Freie Demokratische Partei, FDP) elnöke Orbán fontos támogatója lett, és bevonta őt a liberálisok európai vérkeringésébe.

A Fidesz-frakció egységes magatartása, határozott, józan, sokszor pimasz parlamenti megszólalásai nyomán a párt népszerűsége az április választások után is egyre erősödött, így fél évvel később, az 1990. őszi önkormányzati választáson a párt több száz képviselője jutott pozícióhoz. A siker tapintható és inspiráló volt.

Jegyzetek

Bevezetés

1 A magyar választási rendszer 1989 óta két pilléren nyugodott: az aránytalan, „a győztes mindent visz” többségi rendszeren és egy azt kiegészítő, arányos listás rendszeren. A 176 egyéni választói kerületben kétfordulós volt a szavazás, és a legtöbb szavazatot elnyert jelölt kapta meg az országgyűlési mandátumot. A 152 országgyűlési helyet megyei listákra leadott szavazatok eredményeként osztották szét a pártok között, 58 mandátumot pedig az egyéni körzetekben a vesztes jelöltekre leadott szavazatokból származó, úgynevezett kompenzációs lista alapján osztottak ki. Így állt össze az akkor 386 fős Országgyűlés.

2 „Orbán Viktor beszéde a Vörösmarty téren (2010. április 25-én)”, 2010-2014.kormany.hu, 2010. április 25.

3 Uo.

4 Uo.

5 Orbán Viktor beszéde a XVIII. Bálványosi Nyári Szabadegyetem és Diáktábor (Tusványos) zárónapján: „Orbán Viktor nemzeti katarzist akar”, Index.hu, 2007. július 21.

6 1995 márciusában a Bokros Lajos pénzügyminiszter nevével fémjelzett kiigazítási csomag helyreállította a magyar gazdaság megbomlott külső-belső egyensúlyát, és megteremtette a felzárkózó országokra jellemző, gyors gazdasági növekedés újraindulásának alapjait. Az intézkedéscsomag ugyanakkor az életszínvonal jelentős zuhanásával járt.

7 Gyurcsány Ferenc miniszterelnök beszéde 2006. május 26-án az MSZP zárt frakcióülésén. A teljes balatonőszödi beszéd Népszabadság Online Archívum, 2007. május 26.

8 2006. június 10-én a Gyurcsány-kormány óriási megszorító csomagot jelentett be, amely tartalmazta a gáz és a villamos energia árának növelését, az áfakulcs emelését, valamint a kulturális szolgáltatások árának emelését is.

9 Debreczeni József: A 2006-os ősz. Miskolc, De.hu Kft., 2012.

10 A Fidesz országgyűlési frakciója például minden alkalommal, amikor a miniszterelnök beszélt, kivonult az ülésteremből. A 2006–2010 közötti időszakban paritásos alapon egyetlen parlamenti bizottság sem állt fel, mert a Fidesz nem kooperált.

11 „Az Országgyűlés 1/2010 (VI. 16.) politikai nyilatkozata a Nemzeti Együttműködésről”, 2010-2014.kormany.hu, 2010. június 14.

12 „Schmitt Pál: lefekvés előtt mindig van puszi vagy kézfogás”, Nol.hu, 2010. június 25.

13 Kovács Áron: „Tölgyessy kétszáz problémás pontot talált az Alaptörvényben”, Origo.hu, 2011. április 18.

14 Arató, Andrew – Halmai, Gábor – Kis, János (szerk.): „Opinion on the Fundamental Law of Hungary”, lapa.princeton.edu. Könyv alakban: In: Tóth, Gábor Attila (szerk.): Constitution for a Disunited Nation, On Hungary’s 2011 Fundamental Law. Budapest–New York, Central European University Press, 2012.

15 Jakab András: Az új Alaptörvény keletkezése és gyakorlati következményei. Budapest, HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó, 2011, 71.

16 „Orbán: Gránitszilárdságú az Alaptörvény”, Mandiner.hu, 2012. január 2.

17 Miniszterelnökség: „1848 és 2010 is megújulást hozott” (Orbán Viktor ünnepi beszéde, Budapesten), 2010-2014.kormany.hu, 2010. március 15.

18 Uo.

19 Petőfi Sándor: „Föltámadott a tenger…” Arcanum.com.

20 Szilágyi Ákos: A populista – A politikai varázsmese morfológiája. Budapest, Irodalom Kft., 2010.

21 Mudde, Cas – Rovira Kaltwasser, Cristóbal: Populism: A Very Short Introduction. Oxford, Oxford University Press, 2017.

22 „»Nem leszünk gyarmat!«, Orbán Viktor ünnepi beszéde, Budapesten”, 2010-2015.miniszterelnok.hu, 2012. március 15.

23 Uo.

24 Uo.

25 Póti László: „Új minőség az orosz külpolitikában”, ZMNE Stratégiai Védelmi Kutatóközpont, Elemzések, 2006. 4.

26 Bayer József: „A szuverenitás politikaelmélete”, Magyar Tudomány, 2013. április 2.

27 Békés Márton: „Mi magunk”, kommentar.info.hu, 2020, 1.

28 Nagy Gergely Miklós: „»A rendszer igazságait védem« – Interjú G. Fodor Gáborral”, Magyarnarancs.hu, 2015. március 8.

29 Ez a felsorolás a 2010–2019. évi állapotot mutatja.

30 Krekó, Péter – Enyedi, Zsolt: „Orbán’s Laboratory of Illiberalism”, Journal of Democracy, 2018, 29/3. 39–51.

31 „Orbán Viktor beszéde a Kossuth téren (2010. május 29.)”, 2010-2014.kormany.hu, 2010. május 29.

32 Böcskei Balázs: „Orbán, a »kreatív fejedelem«”, Népszava.hu, 2018. május 15.

I. rész Politikai tájkép

1. Orbán nélkül semmi sincs

1 G. Fodor Gábor: Az Orbán-szabály. Budapest, Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, 2021, 26.

2 „Az Orbán-szabály a politikai tudás foglalata” (a XXI. Század Intézet online könyvbemutatója), Gondola.hu, 2021. május 5.

3 Az összes felszólaló uo.

4 G. Fodor Gábor, i. m., 20.

5 Körösényi András – Illés Gábor – Gyulai Attila: Az Orbán-rezsim – A plebiszciter vezérdemokrácia elmélete és gyakorlata. Budapest, Osiris, 2020, 139.

6 Fekete Doboz: „Mi leszel, ha nagy leszel?” (interjú Orbán Viktorral), Film.indavideo.hu, 1989.

7 Uo.

8 Uo.

9 Róna-Tas Ákos: „Fidesz – MI-DESZ? Nemzedékek és pártok”. In: Bozóki András (szerk.): Tiszta lappal. A Fidesz a magyar politikában, 1988–1991. Budapest, Fidesz Press, 1992, 608–10.

10 Hegedűs István: Rút pártviszály. Pártok és változások. A Fidesz politikai fordulata. Doktori (PhD-) értekezés, Budapesti Corvinus Egyetem, Szociológia Doktori Iskola, 2004.

11 „Fidesz, 1988. Politikai programnyilatkozat”. In: Bozóki András i. m., 1992, 110–13.

12 Az 1956-os mártírok újratemetésének ünnepi díszlete Bachmann Gábor és ifj. Rajk László tervei alapján készült.

13 „Orbán Viktor beszéde Nagy Imre újratemetésén”, Mandiner.hu, 2009. június 16.

14 Petőcz György: Csak a narancs volt (A Fidesz története Fodor Gábor, Hegedűs István, Molnár Péter, Szelényi Zsuzsanna, Ungár Klára visszaemlékezésében). Budapest, Irodalom Kft., 2001, 121.

15 Bozóki András: Politikai pluralizmus Magyarországon. Budapest, Századvég, 2003, 312.

16 „Homályból homályba”. In: Bozóki András i. m., 1992, 316.

17 Kövér László – Orbán Viktor: „A koalíció én vagyok!”, Magyarhirlap.hu, 1991. december 4.

18 „Orbán Viktor beszéde a Fidesz pécsi kongresszusán, 1992. február 7-én”. In: Kéri László: Orbán Viktor. Budapest, Századvég, 1994, 180.

19 „Orbán Viktor beszéde Mosonmagyaróváron 1990. október 26-án”. In: Kéri László i. m., 156.

20 „A Fidesz gazdaságfilozófiája”. In: Bozóki András i. m., 1992, 608.

Felhasznált betűtípusok
Asap – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License