A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elizabeth Davis: The rhythms of women’s desire: how female sexuality unfolds at every stage of life. Third edition.

Hunter House Inc., Publishers, Alameda, USA, 2013

Copyright © 2013 by Elizabeth Davis

All rights reserved

Hungarian translation © Szécsi Noémi, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Dominika

Fordította Szécsi Noémi

Szerkesztő Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-686-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Előszó

A szerző előszava

ELSŐ FEJEZET – Nők, szex és kultúra

MÁSODIK FEJEZET – Szexuális ébredés

HARMADIK FEJEZET – Hormonok tánca

A hormonok

A ciklus alatti testi változások

Érzelmi és hangulati kilengések

Premenstruációs szindróma

Prementruációs diszfóriás zavar

Szex a menstruáció alatt

A ciklusra ható egészségügyi problémák

A fogamzásgátló módszerek hatása

Az évtizedenként bekövetkező hormonális változások

NEGYEDIK FEJEZET – A terhesség és a szülés sexualitása

Az első trimeszter

A második trimeszter

A harmadik trimeszter

Vajúdás és szülés

ÖTÖDIK FEJEZET – Szex a baba érkezése után

A felépülés folyamata

Érzelmi változás és átrendeződés

A gyermekágyas szex gyakorlati oldala

Szexuális nehézségek

Az intimitás visszafoglalása

HATODIK FEJEZET – Szex, stressz és az életközepi forduló

A nemi alapú elvárások átalakítása

Szex és harag

Stressz és szexualitás

Hogyan hatnak a gyerekek a szexualitásra?

Az életközepi fordulópont

HETEDIK FEJEZET – Szexuális átalakulás a menopauza idején

Mi a változókor?

Testi tünetek és kezelés

Szex a menopauza alatt

A változás ünneplése

NYOLCADIK FEJEZET – Szex a kései években

KILENCEDIK FEJEZET – Felépülés bántalmazásból, traumából és veszteségből

Szexuális bántalmazás

Testi bántalmazás

Érzelmi bántalmazás

A bántalmazottak 5 típusa

Szexuális függőség

A veszteség hatása

TIZEDIK FEJEZET – A cölibátus lehetősége

TIZENEGYEDIK FEJEZET – A saját ritmusunk

Szexuális ébredés

A ciklusod felfedezése

Az első terhesség

Ismét terhes vagy?

Újra a gyermekágyban

Karrier, család és intimitás egyensúlya

A változókor átvészelése

Öregkor és bölcsesség

Összegzés

Melléklet

Bántalmazás és trauma munkafüzet

Jegyzetek

Szeretett lányomnak, Celeste-nek, és mindazoknak a nőknek, akik elszántan szeretik a testüket, és bármi áron használják az erejüket – különösen a világnak azokon a pontjain, ahol az elnyomás mindezt nagyon megnehezíti. Tisztelettel adózom jövőbelátó tetteitek és bátorságotok előtt.

Előszó

A második világháború után a tömeggyártásnak és a reklámoknak köszönhetően a női sztereotípiák ereje egyre csak terjedt és erősödött, míg végül a melltartók és a tűsarkú cipők, a körömlakkok és a rúzsok a földgolyó minden zugába eljutottak. De ahogy a sztereotípiák nyomása egyre szorongatóbb lett, kibontakozott az ellenállás is: gyűlt, dagadt, föld alatti csatornákon áradt bele azoknak a nőknek a tudatába, akiket feldühítettek és elképesztettek a velük szemben táplált ellentmondó elvárások. Még mindig azért küzdünk, hogy a belsővé tett bűntudatunkat és a mélyen gyökerező kisebbségi érzésünket legyőzzük, hiszen a férfi fantázia még mindig meghatározó tényező, amikor vásárolunk vagy eladunk. A mellét kirakó sztereotip nőfigura a hosszú lábaival még mindig ott vonaglik az autók motorháztetőjén. A dögös szexrabszolga képe, akinek a keze sosem árulkodik házimunkáról, aki mindig elérhető a férfi számára, aki pont akkor élvez el, amikor a partnere (mindig van egy rá vágyakozó partnere), és aki soha nem inog meg a szülői szerep függőhídján sem, továbbra is otthonaink dísze.

De azért mára fokozatosan enyhül a szorítás a nőkön. A leszbikus nőknek sikerült szembeszegülniük vele, és lassacskán aztán a heteroszexuális nők is úgy írták át a nő szerepét, hogy az egyedüllét, az öregedés, az agresszió, a szellemesség és a bánat is beleférjen. A női sztereotípia lágy, semleges figurája sajátos jelleget kapott, mert a nők kikövetelték, hogy joguk legyen felnőni és emberként viselkedni.

A feminizmuson belül a nagy feszültség mindig abból fakadt, hogy a nők azt akarták, hogy beléphessenek a férfiak világába, egyenlően részesüljenek a férfiasnak tartott vonásokból, miközben az a nyomás nehezedett rájuk, hogy mások legyenek, de ne alacsonyabb rendűek. Egyes feministák az anyaság indusztrializációja, az imperialista háborúkban való fegyverviselés és a multinacionális vállalatok kíméletlen üzletmenetének irányítása mellett szálltak síkra. Mások a valódi, az előírttól eltérő nőiességet kutatták. Elmerültek a női test lényegében, és a biológiai nőiességet nem hiányosságként fogták fel, amely a szülés sajátos igényei miatt eltér a férfi normától, hanem saját jogán létező, bonyolult és sajátos normaként. Elsajátították azt a biológiai leckét, hogy nem a nő, hanem a férfi az, aki egy hiányos gén terméke.

Női tudósok tehetséges és kitartó csoportja feladatul tűzte ki magának, hogy közvetlenül vizsgálja meg, hogyan is viselkednek a nők. Rájöttek, hogy egyes női testtel kapcsolatos feltevések egyszerűen tévesek: hogy az eltérések bőven a normalitáson belül maradnak. Az a meggyőződés, hogy a nőiesség egy nem múló betegség, már nem állja meg a helyét. Az apák úgy jöttek ki a szülőnők mellől, hogy tisztelet ébredt bennük a nő szívóssága és ereje iránt. A szülőnők elfordultak a kórházaktól és klinikáktól, és olyan lehetőségeket kerestek, ahol felelősséget vállalhatnak a jóllétükért. A feminista szemléletben megjelent egy mindeddig ismeretlen teremtmény, a boldog és egészséges nő képe.

De még mindig nem járunk az út végén. Az egészségügyi ellátórendszer továbbra is abban a tévedésben van, hogy a női lét olyan állapot, amely kezelést igényel, hogy a női termékenység az oka a túlnépesedésnek, hogy a gépeknek jobban megy a szülés, mint a nőknek, hogy a nők méhét ki kell tépni, hogy a menstruációs ciklus periodikus beszámíthatatlansággal jár.

Elizabeth Davis olyan türelmet, gyengéd és tiszteletteljes figyelmet tanúsít a nők iránt, amely általában csak rinocéroszoknak és hegyi gorilláknak jár. Íme a gyógyító, aki nem előír, hanem erőt adó és lenyűgöző kifejezésekkel bemutatja a nők kiemelkedő találékonyságát és sokféleségét különböző körülmények között és különböző életszakaszokban.

Germaine Greer

A szerző előszava

A könyv abból a vágyból született, hogy kortól és élethelyzettől függetlenül segítsek a nőknek értelmezni és élvezni a szexualitásukat. Mostanra felismertük, hogy az élet nem csupán tapasztalatok sorozata, hanem különböző szakaszokból áll, amelyek gyakran egy adott életkorhoz kötődnek. Ez az áttekintés nem csupán a női szexualitásnak az évtizedek során bekövetkező változásait tárja fel, de kiemeli a menstruáció kezdetének, a szülésnek és a változókornak a test működésében megjelenő fordulópontjait. Ezeket a csúcspontokat Vérmisztériumoknak neveztem el, mert hirtelen és feltűnő változásokat hoznak az életünkbe. Mindig lenyűgözött ezeknek a változásoknak a hatóköre és hasonlósága, ezért kutakodásra is késztetett, és nagyon örülök, hogy lehetőségem van bemutatni az eredményeimet.

Ez a könyv ugyanakkor azért is íródott, hogy tisztelegjen a vágy és a szexuális élvezet előtt. A stressz és a túlhajszoltság gyakran szorítja háttérbe az örömet, és ha negatív megerősítés is belejátszik, a bűntudat is részt vállal ebben. Pedig az élvezet fontos: különösen a nagy kihívást jelentő időszakokban lehetetlen egyensúlyt találni nélküle. Az öröm valódi megismerése érdekében folyton újra fel kell fedeznünk, mi működik számunkra, újrafogalmazva ezzel a relaxáció, stimuláció és elengedés számunkra megfelelő formáit. Ne feledjük, hogy a Vérmisztériumok során bekövetkező hormonális változások drasztikus elmozdulásokat hoznak a gyönyör képletébe. Minél jobban megismerjük magunkat és a testünket az életünk előrehaladtával, annál nagyobb eséllyel fedezzük fel a számunkra ideális elegyet.

A legtöbb nő számára a legnagyobb élvezet a másikhoz való szoros kötődésből fakad. A kötődés a nő vágyának fókuszpontja. Minél többet tudunk meg a neurobiológiáról, annál világosabbá válik, hogy ez természetes, és a női test működéséből fakad. A nőket nem csupán a szerelemben, de az életben is a teljes kép hozza lázba, az, ahogyan azon belül a dolgok érintkeznek és összekapcsolódnak. Vegyük például a szokásos problémamegoldási megközelítésünket: igyekszünk a lehető legtöbb tényezőt figyelembe venni, szándékosan ellentétes nézőpontokat generálva, hogy a dolgok lényegéhez hatoljunk és leszűrjük a végső igazságot. Helen Fisher ezt nevezi „hálózatokban gondolkodásnak”.{1}

Ez valószínűleg az agy evolúciójához kötődik. Az őskorban a kicsinyek neveléséhez elengedhetetlen volt, hogy egy nő sokféle dologra tudjon egyszerre figyelni, és közben éber maradjon a fenyegető körülmények mellett is. A nő a karján a kisbabával, a figyelemért zajongó gyerekek mellett készítette az ételt, miközben odakinn vadállat kószált, ezért magas szinten kellett megosztania a figyelmét, miközben a túlélés érdekében többféle feladatot végzett egyszerre. Eközben a férfiak rendkívüli módon összpontosítottak, kizárólag a vadászat vagy a sajátjaik védelme érdekében egyesítve erőiket. A nők kontextuális, holisztikus gondolkodása idővel nagy elvárásokat támasztott a szexuális partnereikkel szemben. A komplex, egymásra rétegződő kommunikációra irányuló vágyuk miatt nem csoda, hogy nagy nehézséget jelent számukra megtalálni azt a mélységet és intimitást, amelyre vágynak.

A mély intimitás érthető módon elérhetetlen abban a társadalomban, amely a szexuális örömet a technika és a szerepjáték fogalmaiban határozza meg. Sokunknak kijutott ebből. Ugyanakkor az intimitás teljesen kicsúszik a kezünkből, hacsak mi magunk nem kerülünk igazán közel magunkhoz. Érdekes, hogy milyen kitartóan igyekszünk másokhoz közel kerülni, és saját félelmeinket vagy gátlásainkat ebben a tekintetben gyakran figyelmen kívül hagyjuk. Pedig ha mély intimitásra és az ebből termő gyönyörre vágyunk, akkor önmagunk ismerete és szeretete felé kell elindulnunk.

Hogyan jutottam el oda, hogy megírjam ezt a könyvet? Nos, több mint harminc éven át működtem bábaként, női gondozóként és egészségnevelőként, így rengeteg lehetőségem volt hallani a nők szexualitással kapcsolatos történeteit, orvosolni az aggodalmaikat. Számos megfigyelésem, valamint az adataim zöme is a szülőnőkkel végzett munkámból ered: bábaként nem csupán testi gondozást kell nyújtanom, de tanítok és tanácsot is adok. Háromgyerekes anyaként első kézből is megtanultam, hogy a terhesség, a szülés és a gyermekágy nagyon sérülékeny időszak egy nő számára, mivel a hirtelen változás és átállás szexuális elidegenedéshez vezethet.

Akkor lett egyre nyilvánvalóbb, hogy szükség van erre a könyvre, amikor mindenféle életkorú nők előtt nyitottam meg a praxisomat, a még szexuálisan nem aktív lányoktól kezdve a menopauzán jóval túl lévő asszonyokig. Ezáltal nők százainak bizalmas közléseit és vallomásait hallhattam, akik nem csupán aktuális aggodalmaikat, de korai, meghatározó élményeiket is megosztották velem. Számos páciensemnek gyakorlati kérdesei voltak a testüket illetően: például a fogamzásgátlót abbahagyó nők gyakran érdeklődtek arról, hogyan befolyásolja majd mindez a libidójukat, aztán a hüvelyváladék havi cikluson belüli változásai miatt aggódtak, ami teljesen normális dolog. Változókor előtt álló nők kérdeztek a hőhullámokról, hüvelyszárazságról és a drasztikusan hullámzó vágyról. Ezeket a kérdéseket alapvetőknek gondolom, és ahogy ismételten nekem szegezik őket, megijedek, hogy még értelmes nők is milyen keveset tudnak a testükről, hormonjaikról és szexuális működésükről.

Néha sokkal bonyolultabb kérdésekkel is szembesülök, például a vágy elvesztésével krónikus stressz, gyász, bántalmazás vagy párkapcsolati krízis idején. Nyilvánvaló, hogy azok az információmorzsák, amelyekkel a nők a szexualitásuk kapcsán rendelkeznek, nem elégítik ki a szükségleteiket. Íme hát az én megközelítésem a szexuális vágy és válaszkészség áttekintéséhez női és feminista kontextusban, amely kapcsolatot feltételez a hormonális változások, a Vérmisztériumok és az életszakaszokban bekövetkező változások között.

A pácienseim felnyitották a szemem, és segítettek abban, hogy magamat is jobban megértsem. Egyre inkább megtanultam bízni az ösztöneimben, a testem bölcsességében. Ez oda vezetett, hogy általában is jobban becsülöm a nőket és jobban bízom bennük, és szilárdan hiszem, hogy képesek vagyunk gondoskodni magunkról. Akármilyen problémája is legyen egy nőnek, hiszek benne, hogy rendelkezik a megoldás kulcsával. Az én feladatom az, hogy segítsem megtalálni a releváns információt, és a megfelelő támogatást nyújtsam a gyógyulási folyamathoz. Például felfedeztem, hogy a vajúdó nők rendszerint jobban tudják nálam, hogy hogyan segítsék elő a folyamatot, legyen az a segítség egyedüllét, pihenés, vagy erőteljes ösztönzés. Az anya és a gyerek jóllétének szemmel tartásán túl az az elsődleges szerepem, hogy segítsem a vajúdó nőt abban, hogy megbízzon az ösztöneiben, és kérje, amire szüksége van. Ugyanez érvényes, amikor olyan nőket segítek, akik sebészeti beavatkozásokat fontolgatnak vagy a hagyományos és alternatív terápiák között hezitálnak. Ismerem a nők erejét és találékonyságát – újra meg újra volt alkalmam megfigyelni.

Azt a tényt pedig elutasítom, hogy a nőket annyira megrövidítették és ellehetetlenítették a kulturális normák, hogy a testi vonzerőre redukálódott az értékük. Micsoda veszteség mindannyiunk számára, hogy a nők egyedülállóan bonyolult természetét így lekicsinyli és lefitymálja a társadalom – bár úgy érzem, elmondhatjuk, hogy ennek a gondolkodásnak lassan bealkonyul. Noha a változás a világ egyes részein még szinte észrevehetetlen, azért már gyengül a nő mint második nem paradigmája. Hogy miért éppen most?

Helen Fisher, a The First Sex (Az első nem) című könyv szerzője meg van győződve róla, hogy ez a jövő:

Ahogy a nők beáramlanak a fizetett munkahelyekre, saját természtes készségeiket alkalmazzák a társadalom számos szektorában, és drasztikus hatást gyakorolnak a 21. századi gazdaságra, szexualitásra és családi életre. A gazdaság egyes fontos területein még akár uralkodni is fognak, és ezáltal ők lesznek az első nem. Ennek oka, hogy az üzlet, a tömegkommunikáció, az oktatás, a jog, az orvostudomány és a nonprofit szektor – más néven civil társadalom – jelenlegi trendjei mind azt sugallják, hogy a holnap világában a nők gondolkodására lesz szükség.{2}

Az internet technológiája teljesen átformálta a világunkat. A kommunikáció nem egyszerűen felgyorsult, de teljesen túlnőtte a lineáris paramétereket. Az internet igazi háló, a köré szerveződő üzlet pedig kontextuális gondolkodást igényel, amelyben a nők kiemelkedőek. Így nem túlzás azt mondani, hogy a jövő a nőknek azon a veleszületett képességein alapszik, hogy képesek integrálni a sokféleséget, hosszú távon gondolkodnak, átvészelik a kétségeket, és a szeretetet választják.

A könyvben felhasználtam az évek során a pácienseimtől elhangzott beszámolókat, és a női egészségmegőrzésre irányuló praxisom keretein belül készült interjúkat. Szavakban ki sem tudom fejezni azt a hálát, amelyet azok iránt érzek, akik hozzájárultak ehhez a projekthez.

Szívből remélem, hogy a könyv hasznos lesz, hogy arra fogja inspirálni a nőket, hogy tegyék félre a kételyeiket és tanítsák meg a partnerüket és gyerekeiket a női természet igazságára, ahol a szexualitás nincs elszigetelve és kizsákmányolva, hanem szervesen illeszkedik az egészbe.

Építsünk bizalmat a tudás terjesztésével – ahogy a nők mindig is tették!

Fontos megjegyzés

A könyv a női szexualitásról és szexuális egészségről ad informatív áttekintést. Mindent megtettünk, hogy pontos és megbízható információkkal szolgálhassunk. A könyv megjelenését szakmai kutatómunka előzte meg, és megírásában orvos és pszichológus szakértők segítettek. Mindazonáltal az egészségügyben működő szakemberek egyes kérdésekben eltérően vélekednek, és mivel az orvosi és tudományos kutatásban gyorsan zajlanak az események, egyes adatok már elveszthették frisseségüket.

Ezért a kiadó, a szerzők, a szerkesztők, valamint a kötetben idézett szakemberek nem felelősek semmilyen tévedésért, kihagyásért vagy elévülésért. A szerzők és a kiadó nem vállalnak felelősséget a könyvben szereplő információk alapján alkalmazott módszerek következményeiért, akár önállóan, akár engedéllyel rendelkező szakember felügyelete mellett végzik. Ha kérdései vannak a könyvben leírtakról, forduljon egészségügyi szakemberhez.

ELSŐ FEJEZET

Nők, szex és kultúra

Ha sohasem értetted a szexuálishangulat-ingadozásaidat, a szeszélyeidet, fantáziáidat és fenntartásaidat, akkor ez a könyv neked szól! A civilizált társadalmakban élő nők egyre inkább elveszítették a kapcsolatukat a vágy ritmusával, különösen a férfias értékrendek és attitűd uralta kultúrákban. A nők szexuális ritmusára való egyetlen közismert utalás negatív, és a menstruáló nő visszataszítóságával kapcsolatos. Ezt a tabut majd részletesen megvizsgáljuk, a terhességet, menopauzát és a kései évek szexualitását illetőkkel együtt. De először meg kell határoznunk azt a kulturális miliőt, amely a nők testével és szexualitásával kapcsolatban ilyen negatív és leereszkedő nézeteket ültet belénk.

A patriarchátus evolúciójának szakértői azt állítják, hogy a bajok az agrártársadalom kialakulásával kezdődtek. Amikor a vadászó-gyűjtögető életmódunkat feladtuk a földművelés érdekében, a tulajdonlás problémává nőtte ki magát – különösen a férfiak számára, akik a fiúivadékukra kívánták átruházni a birtokukat. Ez vezetett oda, hogy a gyermekek anyja felett is kifejezzék tulajdonjogukat.

A vallás intézményesülése sem segítette a nők egyenlőségért folytatott harcát. A spanyol inkvizíció korában (15–17. század) sokat romlott a társadalmi helyzetük. Az akkor már tisztátalannak, bűnösnek és veszélyesnek bélyegzett nők közül a legnagyobb hatalommal rendelkezőket – a gyógyítókat, látókat, füvesasszonyokat és bábákat – boszorkánynak kiáltották ki, és megkínozták, felakasztották vagy megégették őket. A Malleus maleficarum, az inkvizíció kézikönyve nyíltan kijelenti: „Senki sem árt annyit a katolikus egyháznak, mint a bábák.”

Íme a történelem egy olyan fejezete, amelyről a legtöbbünknek fogalma sincs: a nők holokausztja. Úgy becsülik, hogy az ebben az időben a valamilyen módon kivégzett nők száma százezrektől akár hatmillióig is terjedhet. Nem csupán az elítéltek vittek magukkal a sírba rengeteg, kizárólag szájról szájra terjedő tudást a gyógyításról, de a lányaikat és fiaikat arra kényszerítették, hogy végignézzék az elhallgattatásukat, szenvedésüket, majd halálukat. Nem csoda, hogy ennyire félünk a nők erejétől és az általuk megtestesített tudástól: ez a női felmenőinkkel szemben elkövetett erőszakos cselekedetek által vésődött be az emlékezetünkbe.

És ez csupán az európai és amerikai történelem. A női tudás és hatalom elnyomása világszerte hasonlóképpen következett be a vallások és gazdasági tényezők eredményeképpen. A kapitalizmus által létrehozott magcsaládban a nők elszigetelődtek a tágabb családjuktól, és kizárólag a férjükre hagyatkozhattak anyagi szempontból, hogy felnevelhessék kicsinyüket. Ezért a nők elvesztették a közös gyermeknevelés, a megosztott erőforrások és egyéni képességek szerinti részvétel törzsi hagyományait. A nagycsalád háttérbe szorult, így a nők magukra hagyatva igyekeztek megküzdeni a háztartás kötelezettségeivel. Ha mindebbe még egy kis vallási dogmát is vegyítünk – hogy a nők félrevezetik és elcsábítják a férfiakat, elvonják a figyelmüket a fontos dolgokról, veszélyes, legjobb esetben is vegyes csoportot képviselnek – meg is van, hogyan vesztették el a nők az erejüket és szenvedélyüket.

Gondoljunk csak a gyerekkorunkban elsajátított nemi sztereotípiákra és mítoszokra. Töprengjünk el azokon a nyílt és rejtett üzeneteken, amelyekkel a média folyton bombáz és elborít minket. Bevésték az agyunkba, hogy a nőiesség csak bajt hoz, legyen az az intrikus „rossz lány”, a ribanc vagy a végzet asszonya. De a média ennek tökéletes ellentéteként szerető, odaadó, erényes és önfeláldozó nőideálokat is ábrázol. Ez a madonna és a kurva kettőssége, amelynek nyomán minden kísérlet, amely a szexualitás holisztikájára irányul, kisiklik. A „rendes lányok” nem vágynak annyira a szexre, mint a férfiak, csak azért adják oda magukat, mert biztonságra vágynak: az otthon és a család kedvéért. A „rossz lányok” nem törődnek a biztonsággal, feldúlják a családot, és arra használják a szexet, a csábítást és a félrevezetést, hogy megzabolázzák és igába hajtsák a férfi megfelelőiket. Ezáltal a szex csatatérré válik: a férfiak dominancia és hódítás révén győzedelmeskednek, a nők pedig számítók és manipulatívak.

Nem valami fényes társadalmi-szexuális örökség, ugye? Ezek a felvetések mindkét nem számára lealacsonyítóak és rosszindulatúak. A szexualitás olyan meghatározását alakítják ki, ahol a női és férfi minőség egymást kizáró ellentétek, ahol a férfiak és a nők folytonos harcban állnak egymással.

A szexszel kapcsolatos értékrendünket a nyelv is kifejezi. Számos, a szexualitás leírására használt szlengkifejezés kifejezetten kínos a nők számára, mert a szexualitást a nőkkel szembeni férfi agresszióként láttatja. Ezek a szavak arra is utalnak, hogy a szex egyenlő a behatolással, és hogy a pénisz és a vagina az elsődleges nemi szervek. Nem csupán kevés szlengszó létezik a nők nemi szerveire, de a csikló megnevezésére például egy sincs általános használatban. A szexuális élvezetnek ez a legfontosabb forrása gyakran nincs is megrajzolva vagy megnevezve az anatómiai ábrázolásokon: Nancy Friday szerint ez felér egy „mentális csiklóeltávolítással”{3}. Natalie Angier pedig megjegyzi, hogy több mint ötéves kutatása során a MEDLINE-keresések maximum hatvan, klitoriszra történő utalást adtak ki, míg a péniszre majdnem harmincszor többet{4}.

Ami a szexuális tevékenységet illeti, a férfi reakció az alapértelmezett, míg a női reakciót minősítik és megítélik. Amikor a pénisz megtelik vérrel, akkor az „áll”, míg a klitoriszba „vér tolul”. Még a vagina szó is a tok, kardhüvely jelentésű latin szóból ered, arra utalva, hogy passzívan várakozik a pénisz befogadására. Ahogyan Sheila Kitzinger, a szülés és női szexualitás elismert szaktekintélye bölcsen megjegyzi, „a nyelv vagy hallgat a női testről és szexualitásról, vagy pedig elítélően szól róla”.{5}

A fogamzásgátlás fejlődése nagy szerepet játszott a szexuális erkölcsök meglazulásában, mivel a fogamzásgátló tabletta új lehetőségeket teremtett a kísérletezésre, és a művi terhességmegszakítás könnyebben elérhetővé vált, mint bármikor. A történelemben még sosem uralták annyira a piaci fogyasztást a harminc alattiak, mint az 1960-as években. Ez a mély idealizmus, erős optimizmus, tévútra siklott fanatizmus és a valódi bátorság időszaka volt. Ez a „szexuális forradalom” először ígéretesnek tűnt, de végül más-más végkifejlettel járt a nemek számára. A nőknek több lehetőségük lett a szexuális önkifejezésre, de nem volt többé legitim okuk nemet mondani. A férfiaknak ugyanakkor nagyobb lehetőségük nyílt a szabad szexuális életre anélkül, hogy felelősséget kellett volna vállalniuk. Visszatekintve, a végkimenetel nagyobb nyomást helyezett a nőkre, mert bár vágyaikat követve élhettek szexuális életet, azokat, akik nem éltek ezzel a lehetőséggel, gátlásosnak, hidegnek vagy frigidnek bélyegezték. A férfi felsőbbrendűséggel és előjogokkal kapcsolatos kulturális beidegződések változatlanok maradtak, és a nők sokkal inkább rabságnak élték meg a szexualitásukat, mint hogy felszabadultan, a maga teljességében kiélvezzék. Sokan megszenvedték, hogy megtanulják: az alkalmi szex ritkán jár intimitással, sőt inkább gátló tényezőként hat.

A popzenét hallgatva még ma is olyan üzeneteket hallok, hogy a lányok „pakolják ki” magukat, kezeljék a partnereik vad és felelőtlen viselkedését, és valahogy a saját érzelmi reakcióikat is tartsák kordában. Persze a szexuális úton terjedő fertőzések, a terhesség és az ennek nyomán kialakuló anyagi kiszolgáltatottság miatt is aggódniuk kell. Hát ez nem úgy hangzik, mintha felszabadultak volna!

A nemek szembeállításában az is benne van, hogy egy emberen belül is diszharmonikusan létezik az említett női és férfi minőség. Nemtől függetlenül mindannyiunkban léteznek agresszív, racionálisan elemző, ezért férfiasnak minősített vonások, valamint érzékeny, spontán tulajdonságok, amelyeket hagyományosan nőiesnek gondolunk. Miközben azon gondolkodunk, hogyan tudnánk ezeket az aspektusokat harmonikusan elegyíteni magunkon belül, azt is megkérdőjelezhetjük, mi teszi a férfiakat és a nőket egyedivé.

Masters és Johnson 1966-ban jelentették meg úttörő kutatásukat a témában, amely első alkalommal tárta fel a nők orgazmuskészségét és a csiklóingerlés fontosságát.{6} Az előjáték elterjedt kifejezéssé vált, és bár sok nő ma is azt érzi, hogy nem részesül belőle eléggé, legalább nem kell elmagyarázniuk a kifejezést a partnereiknek (bár talán részletes instrukciókat kell adniuk). Egyesek szerint maga az előjáték kifejezés is problematikus, mert magában foglalja, hogy ha valami nem behatolás, az csak előzetes, tehát kevésbé fontos tevékenység lehet.

Ám a nők előjátékra irányuló szükséglete a nemek közötti alapvető különbség fókuszpontja lehet. Bár a nők zöme megjegyzi, hogy testileg fontos számára az előjáték, még jelentősebb réteg hangsúlyozza az érzelmi előnyeit. Amikor az előjáték a szerelem és gyengédség szellemében zajlik, akkor segít a test ellazulásában és az összpontosításban. Az érzelmi tényező nélkül az előjáték inkább idegesítő, mit izgató. Ez a férfiak és nők intimitáshoz való viszonyának klasszikus dichotómiáját idézi fel: a férfiaknak azért kell a szex, hogy megéljék a közelséget, a nőknek közelséget kell megélniük ahhoz, hogy akarják a szexet.

Mennyi köze van ehhez a kultúrának és mennyi a biológiának? Az bizonyos, hogy a nők támogatásra szorulnak mint a társadalom első számú támaszai és az utódok gondozói, különösen az utóbbi feladatukban. Kultúránkban a férfiak hagyományosan az anyagi biztonságról gondoskodnak. De még mindig léteznek matriarchális társadalmak, ahol a földet és az ingóságokat anyai ágon örökítik, és a nők közösen gondoskodnak egymásról és a gyerekekről. Ezek a nők szorosan kötődnek egymáshoz és védelmezik egymást. Ez még inkább így volt a kereszténység előtti időkben, amikor úgy vélték, hogy a megtermékenyülés a nő szellemvilággal létesített kapcsolatának eredménye. Mivel a férfiakat nem tekintették a fogantatás elengedhetetlen részének, a nők nem tudták vagy nem foglalkoztak azzal, hogy ki nemzette a gyermeküket, így nem kerültek a férfiak tulajdonlásának igája alá. Érdekes módon ezek békés, erősen spirituális orientációjú kultúrák voltak.{7}

A férfiaknak több ezer évbe került, hogy olyan fegyverzetet és hadi stratégiát fejlesszenek ki, amely szembeszáll az anyák teremtő erejével.{8} Végül úgy gyakoroltak uralmat a nők felett, ahogy egymás felett. A földtulajdon megjelenésével a nők nemsokára már alig jelentettek többet, mint egy személyes tulajdon, és túlélésük a férfiaktól függött. A férfiak már jóval a spanyol inkvizíció előtt elkezdték kizsákmányolni a nők természetből merített gyógyító képességét az eszközök és tárgyak rovására.

Igazából senki sem tudja, milyen volt a női szexualitás a kulturális elnyomást megelőzően, szóval csak spekulációink vannak. A misszionárius póz feltehetőleg nem volt elsődleges; a nők feltehetően meglovagolták férfi partnerüket, maguk irányítva a behatolás ütemét és mélységét, megteremtve a saját előjátékukat. A nőket kifejezetten tisztelő, ősi tantrikus hagyományok szerint az eszményi póz az összefonódó ülő helyzet, amely lehetővé teszi a szenvedély lassú, egyenletes fokozódását, amely egyszerre irányítható és fenntartható.

Akárhogy is, manapság azzal a bonyolult helyzettel kell szembenéznünk, hogy a társadalom átrendeződése intéz kihívást a férfi uralom ellen. A nőktől nem várják többé, hogy otthon maradjanak és gondoskodjanak a családjukról; teljes mértékben benyomultak a munkaerőpiacra. Ugyanakkor sokan a rájuk nehezedő stressz és nyomás miatt ábrándultak ki az anya, szerető, családteremtő és dolgozó nő szerepének együttes ellátásából. Mindeközben a gazdaság teljes mértékben a kétkeresős családokhoz igazodott, így az otthonmaradás és a munkaórák visszanyesése a legtöbb ember számára már nem választható lehetőség. Úgy néz ki, hogy a nők ismét csapdába estek: vagy agyondolgozzák magukat, vagy ki vannak szolgáltatva a férfiaknak.

Csakhogy a férfiak is változásra várnak. Ez az apák új generációja, akik síró kisbabákat vigasztalnak az éjszaka közepén, pelenkát cserélnek és megváltoztatják a munkarendjüket, hogy vigyázhassanak a beteg gyerekeikre. És mivel így tesznek, sokan nem találják már vonzónak a gyorsítósávot, és ki akarnak szállni belőle. Számos cikk és felmérés jelzi, hogy a nők 70, a férfiak 40 százaléka dolgozna kevesebbet, ha lehetőséget kapna rá, hogy többet lehessen a családjával. Ez a személyes időre irányuló vágy az életciklus hullámhegyeit és -völgyeit tükrözi – mindannyiunknak vannak produktív vagy kiégett életszakaszai, kreatív vagy passzív hullámai, érzelmi kilengései. Noha a média az ellenkezőjét sugallja, senki sem aktív folyamatosan, és nem is érdemes erre törekednünk. Nem csoda, hogy stresszhez kötődő betegségek – szívbetegségek, magas vérnyomás és étkezési zavarok – sújtják társadalmunkat. Rendkívüli igényünk van pihenésre, hogy értékeljük és élvezzük az életünket, hogy kapcsolatot teremtsünk a legmélyebb szenvedélyeinkkel és álmainkkal.

És hogy mi köze van ennek a szexualitáshoz? Nos, annyi, hogy mivel a sztereotip férfi- és női szerepeknek – a férfi mint az életfeltételek agresszív megteremtője és a nő mint passzív gondoskodó – bealkonyulni látszik, a nők és férfiak igényeinek és vágyainak új fogalmai jelennek meg. És ez nem csupán az Egyesült Államokra igaz: a leginkább elnyomástól szenvedő kultúrák is érzik a változás szelét, és például egyre több női aktivista áll ki a nők körülmetélése ellen. Ez globális értékváltozás felé mutat.

Egy Hollandiában készült, terhességet és szülést bemutató videó jut eszembe, amely igen sajátosan kezdődik. A kamera hosszan időzik egy reggel az ágyban összebújó páron. A férfi behunyt szemmel mosolyog, a nő beszél egy kicsit, aztán a férfiéhoz dörgöli az arcát. Olyan, mintha szex után lennének – de nem, ez az az érzékeny pillanat, amikor a nő elmondja, hogy terhes. Az tűnt fel nekem, hogy mindketten egyenlőek, egyaránt sebezhetők és erősek, harmóniában vannak magukkal, nyugodtak és kommunikatívak. A hírre a férfi pozitívan, éretten reagál, nyoma sincs annak a színlelt idióta sokknak, amellyel az amerikai médiában a férfi reagál arra, hogy apa lesz. A különbség nagyrészt annak köszönhető, hogy Hollandia az anyának és az apának egyaránt biztosít szülési szabadságot, otthoni gondozást és takarítást a baba érkezése után, valamint nagylelkű társadalmi és anyagi támogatást a növekvő család számára.

Ha szétválasztjuk a testet és az elmét, és megtagadjuk az érzékiség szentségét, akkor a szexualitás durva, sőt potenciálisan veszélyes meghatározásához érkezünk. A tárgy általános ellentmondásosságán túl Amerikában a pornográfia a szokásosnál is erőszakosabb és brutálisabb. Márpedig ha az embereket arra tanítják, hogy ne higgyenek a testüknek és az érzéseiknek, akkor nem csoda, hogy a fejükben kavargó, a szexualitással kapcsolatos képanyag is ezt az erőszakosságot tükrözi.

A dolgok az Édenkert mítoszánál kezdtek szétválni, midőn Éva azt a súlyos hibát követte el, hogy szóba elegyedett a kígyóval. A mítoszt megelőző spirituális hagyományban a kígyó a kundaliní, az eksztázis életereje, amely a gerincből kiindulva a fejig halad, hiszen a szexuális energia a magasabb értelemmel egyesül. A kedvenc pólófeliratom szépen összefoglalja a dolgot: „Éva a tudatosságot választotta”. Úgy döntött, hogy nem feledkezik meg a természetben betöltött helyéről, az életkörről. Mégis a mai napig a legtöbb keresztény vallás azt állítja, hogy a testből merített megvilágosulás a bűnnel egyenlő. Mit jelent ez a nők számára, akiknek nincs más választásuk, mint a testükkel egyesülni a menstruációban, a szülésben és a változókorban? Mi mást jelenthetne, mint neurózist, elszigetelődést és betegséget. Ahogyan Susan Griffin író, drámaíró és költő írja:

A tudatosság és jelentés része a természetnek […]. Amikor a testről való tudás és beszéd elválik egymástól, mi magunk is rettenetes szakadást élünk meg, amely a szomorúságtól a kétségbeesésen át az őrületig terjed… Ilyen módon a kultúra elpusztítja a nők saját tapasztalatáról őrzött tudását. Ahogy egy nő leválik a többi nőről, a testéről és az érzéseiről, úgy végül önmaga számára is idegenné válik.{9}

Mindezek ellenére azonban a nők újabban igenis visszaveszik természetes erőforrásaikat, egyedi képességeiket, a férfiaktól független érdeklődési területeiket. Összeállnak, megszabadulnak a gyanakvástól és a versengéstől. Új kommuikációs rendszereket alakítanak ki, felülvizsgálják a társadalom struktúráit, amelyek egy-egy életszakaszban támogatják őket. Élettel töltenek meg múltbéli rituálékat, vagy új igényeikhez illőket találnak ki. A feminizmus rendkívül személyes, noha mélységesen gyakorlatias harmadik hulláma abból az igényünkből fakad, hogy egyesítsük az elménket és a testünket, és visszavegyük a Vérmisztériumainkat, azokat a jelentős eseményeket, amelyek igazolják az erőnket.

Azon túl, hogy pusztán csak nyugtázzuk, hogy a szexuális vágyunk a hangulatunktól függ, biológiai és társadalmi befolyásoktól függően hullámzik, ott van a lehetőség, hogy rákapcsolódjunk a ritmusára. Ahelyett, hogy ellene dolgoznánk, ne tagadjuk tovább létezésünk hullámhegyeit és hullámvölgyeit, hanem használjuk őket! Használjuk őket nemcsak a saját, hanem a szeretteink, a kultúránk, a világunk életminőségének javítására! Ennek a túlélésünk szempontjából is óriási jelentősége van. Szerintem a testünkkel való újraegyesülés a megoldás az e világi gyötrelmeinkre.

Ennek megfelelően a szexualitás meghatározását is ki kell terjesztenünk az élet minden szövevényes kapcsolatára. Hozzászoktunk, hogy a szexualitásról behatároltan gondolkodjunk, csak a testi aktust sorolva ide. A nők számára sokkal értelmezhetőbb és helyénvalóbb definíció olyan egyszerű, hogy szinte felismerhetetlen: a szexualitás mindaz, amit a női lét jelent, testben és lélekben egyaránt. Ez magában foglalhatja a testi, erotikus megnyilvánulásokat, de határozottan magában foglalja az életenergiáink létezésünk más aspektusaival fenntartott kapcsolatát is. A Webster-szótár meghatározása majdnem fején találja a szöget: „a szaporodásra képes, hímekre és nőstényekre osztható élőlények testi, működési és viselkedési sajátosságainak összessége”{10}.

Vizsgáljuk meg közelebbről is ezeket a nőket a férfiaktól megkülönböztető viselkedési sajátosságokat! Milyen mértékben alapulnak a biológián? Az adatok azt mutatják, hogy nagyon sok nemspecifikus jellegzetesség már a kora gyerekkorban megjelenik, még jóval azelőtt, hogy a szocializáció megtörténne. Például a kisfiúk kifejezetten nagyobb érdeklődést mutatnak a tapintható tárgyak iránt, mint a lányok, akiket jobban érdekel a kommunikáció és az emberi arc. A férfiak távolabbra látnak, de a nők konkrétan a teljes képet látják: szélesebb periferikus látásunk van a retina hátsó részében található további pálcikáknak és csapoknak köszönhetően. Ami pedig a tapintási érzékenységet illenti, még a legkevésbé érzékeny nő is érzékenyebb, mint az érzékeny férfiak zöme.{11}

A nemhez kötött tulajdonságok gyökerében olyan agyszerkezeti és agyműködésbeli különbségek állnak, amelyek másban is megkülönböztetik a nemeket. Ez újdonság a nagyközönségnek, de nem az idegrendszer kutatóinak. Sok éven át nem finanszírozták az erre irányuló kutatásokat, mert elterjedt volt az a vélekedés, hogy a kulturális hatások azok, amelyek a legjobban befolyásolják a személyiségfejlődést. Ugyanakkor a női kutatók amiatt aggódtak, hogy a kutatási eredményeket arra használják majd, hogy a férfiak felsőbbrendűsége mellett érveljenek. De az eddig felmerülő társadalmi és szexuális problémák arra figyelmeztetnek, hogy erre az információra igenis szükség van.

Susan Faludi 1990-ben megjelent Backlash: The Undeclared War Against American Women (Visszacsapás: titkos háború az amerikai nők ellen) című könyve nagy hullámokat vert azzal, hogy dokumentálta, milyen gyakran használnak arra adatokat, hogy kisebbítsék a nők eredményeit. Bizonyos mértékben ő állandósította azt a feminizmust, amely a férfiak ellen irányult, és elsöprő változásokat követelt a férfiértékekben és -viselkedésben. Aztán Camille Paglia, a Sexual Personae (A szexuális perszóna) szerzője jelentette ki, hogy az a fajta feminizmus, amely irreális elvárásokat támaszt a férfiakkal szemben, a nők egyenlőségének érdekében, köldöknéző és sematikus.{12} A nők sosem tudják meg, kik is ők, amíg nem hagyják, hogy a férfiak férfiak legyenek – állította, kinevetve a feministák önsajnálatát, akik nem képesek továbblépni az életükkel. Ezzel a szembeállítással a női autonómia ígérete elérhetetlenné vált, amíg az olyanok, mint Christiane Northup, Helen Fisher és Natalie Angier fel nem hívták a figyelmet a neurobiológiai kutatásokra. Ezek a nők mind saját fogalmaikkal szerették volna meghatározni a nőket, és nem a férfiakhoz fűződő kapcsolatuk szerint. Azt hangsúlyozták, mi a jó a nőkben, ahelyett, hogy mi a rossz a férfiakban, így számolva fel a feminizmus egyes túlzásait és téves feltevéseit.

Az agy szerkezetével kapcsolatos kutatásokra visszatérve: a magzat úgy hat hét után kezdi termelni azokat a hormonokat, amelyek a nemi szervek és az agy kialakulásához szükségesek. A nők ötven százalékánál az elülső agylebeny jobban megvastagszik, mint a férfiaknál. Az agylebeny olyan központokat kontrollál, amelyek a viselkedést irányítják: férfiaknál a működés meglehetősen specifikus, azaz egy-egy agyféltekéhez kötődik, de a nőknél sokféleképpen működik, az agy bal és jobb oldalán egyaránt. Ennek az egyik rendkívüli példája, hogy az érzelmi központok a nőknél mindkét agyféltekében megtalálhatók, míg a férfiaknál csak a jobb oldalon. Ehhez az is hozzáadódik, hogy a férfiaknál csak a bal agyféltekében van beszédközpont – ez lenne a biológiai alapja annak, hogy miért nehezebb a férfiaknak kifejezniük az érzelmeiket.{13}

A férfiak határozottan többet használják a bal agyféltekéjüket – amelyet a lineáris gondolkodással társítanak –, míg a nőknek rendszerint mindkét agyféltekéhez egyforma hozzáférésük van. Mivel az agy jobb oldalának több kapcsolódása van a testhez, mint a balnak, ezért a nőknek a férfiaknál több közük van a testalapú gondolkodáshoz és beszédhez.{14}

A nők azért tudnak az agy egyik oldaláról könnyen átkapcsolni a másikra, mert a két agyféltekét összekötő állomány – a kérgestest – megvastagodott.{15} Ez megmagyarázhatja, miért képesek a nők egyszerre több dologgal foglalkozni, míg a férfiak inkább egyszerre egy dologra figyelnek. A nők figyelme általában sokkal kiterjedtebb és sokrétűbb, mint a férfiaké.

A problémamegoldáshoz körkörösen közelítünk, több nézőpontból mérlegeljük a dolgot, mielőtt megoldással állnánk elő. A férfiak problémamegoldás közben részekre szedik és kategorizálják a dolgokat, módszeresen, kőműves módjára adva hozzá egyik réteget a másikhoz. Ezért van az, hogy amikor különböző nemű emberek közösen próbálnak egy problémát megoldani, a férfiak nem értik, miért hoznak be a nők látszólag oda nem tartozó tényezőket és feledkeznek meg a lényegről, miközben a nők azon csodálkoznak, miért olyan hatalmaskodók és szigorúak a férfiak – miért nem lehet átbeszélni a dolgokat? A nők természetüktől fogva terjeszkednek, míg a férfiak tömörítenek.

Ezeket a tendenciákat könnyedén kivetíthetjük a szexuális igények közötti eltérésekre. Men, Women and Relationships (Nők, férfiak és kapcsolatok) című úttörő könyvében John Gray felveti, hogy a szexuális boldogtalanság és diszfunkciók zöme a kulcsfontosságú különbségek tudatosításának elmaradásában gyökerezik. Mit akar egy nő a partnerétől? Hogy segítsen neki összpontosítani! Különösen egy hajtós nap után arra van szüksége, hogy szétszóródott és kiterjedt tudatát vissza tudja irányítani önmagára és a testére. Kimutatták, hogy a nőknek átlagosan tizennyolc perc izgatásra van szükségük ahhoz, hogy orgazmusuk legyen, míg a férfiaknak csak két-három percre.{16} A nők össze akarnak bújni, mert szükségük van rá, hogy először szexualitástól mentes, erogén zónákat kerülő érintéseket kapjanak.

Gray a továbbiakban kifejti, hogy az efféle bemelegítés alatt átélt, kellemes, teljes testre kiterjedő gyönyörérzést a férfiak csak a csúcspont után tapasztalják meg, mert ők inkább összpontosítanak, és az ejakulációig visszatartják a szexuális feszültséget. A nemek képesek egymásnak segíteni a különbségek felismerésével és kiegyenlítésével; a férfi azzal, hogy időt szán rá, hogy a partnere ellazuljon, a nő pedig azzal, hogy a várakozást élvezetesebbé teszi számára, vagy benne van az alkalmankénti gyors menetekben.

De a férfiakkal fenntartott kapcsolatokon kívül nekünk, nőknek megvan a magunk belső mechanizmusa is a fejlődésre és felfedezésre: a biológiai ritmusunk. A havi ciklusunk hangulatok és szenvedélyek egyedülálló sorozatán visz végig minket: minden alkalommal megtapasztaljuk a teljes spektrumot. A menstruáció a kis halál, egyik ciklus kezdete, a másik vége, amikor újabb lehetőséget kapunk, hogy reflektáljunk életünk csalódásaira és frusztrációira, elengedve őket vagy megoldást keresve rájuk. A menstruáció a hold ritmusához köt minket, ami erősen hat a létezésünkre. Később, amikor már nincs többé szükségünk a havi ciklusokra, mert alaposan megtanultuk a leckét, nem menstruálunk többé, visszatartjuk a „bölcsesség vérét” a társadalom számára. Ezek a biológiai parancsok adnak értelmet az életünknek. Ezek a változások eszközei.

Azonban mindezt negatívan befolyásolhatja a kultúránk által ránk erőltetett gondoskodói szerep. A nőknek van egyfajta biológiai elköteleződésük a gondoskodás iránt, de ezt mélységesen kizsákmányolta a társadalom. Ne feledkezzünk meg róla, hogy a mienkéhez hasonló patriarchális rendszerekben a nők alárendelődnek, elsősorban a férfiaknak tartoznak felelősséggel, és csak utána maguknak. Ezért az anyáskodó viselkedést kiváltó hormonális késztetés tudományos bizonyítékát a nőiesség mércéjeként használták, annak ellenére, hogy nincs utalás arra, hogy a gondoskodás jelentős mértékben kiterjedne felnőtt férfiakra, sőt a közeli családon kívül álló emberekre.

Mindazonáltal a nők nemzedékeken át másokon keresztül kényszerültek élni az életüket. Az értéküket az határozta meg, mennyire gondoskodtak jól a felettük álló férfiakról: „minden sikeres férfi mögött ott áll egy nő”. Ha a családban problémák támadnak, a bűntudat és szemrehányás mindig a nőre hárul. Ő a felelős azért, hogy működjenek a dolgok: észleli a problémákat, megoldásokat vezet be, tökéletes harmóniát hoz létre. Megjósolható, hogy a feladat megoldása után magára már nem marad ideje. És erre a nyomásra úgy reagál, hogy önfeláldozó, sztoikus, hűséges, és belenyugszik „az élet realitásaiba”, de hajlandó és képes harcolni az övéiért. Bár manapság ez már nevetségesen hangzik sokunk számára, ez a társadalmi konstrukció még mindig létezik.

Ha úgy gondoskodunk másokról, hogy közben lemondunk önmagunkról, akkor az álmainkat és a vágyainkat is rajtuk keresztül próbáljuk megélni. Ahogy mostanában mondják: „A nők azért házasodnak, hogy megváltoztassák a férjüket, a férfiak pedig azért, hogy a feleségük soha ne változzon.” Azt kell ebben látnunk, amit ez valójában jelent: a veszteség és a csalódás receptjét. Csak akkor találunk beteljesülést az életünkben, ha saját szükségleteinket és céljainkat jelöljük meg prioritásként. Bár bizonyos mértékig gondoskodunk másokról, ez legyen a mi választásunk, és ne a kötelességünk.

Ennek fényében aligha meglepő, hogy bár a nők tanultabbak és műveltebbek, mint korábban bármikor, továbbra sincs fogalmunk a biológiai ritmusunkról, képtelenek vagyunk azt beilleszteni az életünkbe. Ez főként azért van így, mert ezek a ritmusok egy „apály és dagály” életritmust alakítanak ki, amely szemben áll a férfiak „siker létrája” modelljével. De eljött az idő, hogy a partnereinknek és a társadalomnak is feltárjuk a női lét valóságosabb definícióját. A következő dolgokat tudják a nők: hogy minden körbeér, hogy a befelé figyelés a teremtő cselekvés előfeltétele, és hogy magának az időnek a múlása is kulcsfontosságú a változásban. Mindezeket a havi ciklus, a kicsinyeink kihordása, a házasság és a gyermeknevelés összeegyeztetése és a menopauza alatt bekövetkező átalakulás alatt sajátítottuk el. Miközben a társadalom hiányolja az egyensúlyt, az egészséggondozás, oktatás, környezetvédelem súlyos válságainak megoldásait, a női bölcsesség ismét előtérbe kerül. A nők felszólalnak, cselekszenek, változást hoznak.

MÁSODIK FEJEZET

Szexuális ébredés

Mikor tapasztaltad meg a szexuális ébredésed? Nem szükségszerűen az első szexuális érintkezést, inkább a szexuális természeted első megnyilvánulását?

Ezt kicsit nehéz rögzíteni, mert a szexusunk születésünktől fogva elválaszthatatlan tőlünk. Már csecsemőkorunkban, szoptatás közben kering bennünk az oxitocin, a „szeretethormon”. Az egyik nő az első orgazmusát ahhoz az eksztázishoz és testi megkönnyebbüléshez hasonlította, amelyet pocsolyákba ugrálva élt meg kisgyerekként. Néhányan emlékszünk rá, amikor először nyúltunk magunkhoz szexuális örömszerzés céljából, vagy éppen valaki más tette meg a játék és felfedezés hevében.

Emlékeim szerint először úgy négyéves koromban éltem át azt az érzést, amelyet a társadalom szexuális izgalomnak nevez. Ökölbe szorítottam a kezemet, ráültem, és addig dörgöltem magam, amíg orgazmusig nem jutottam. Néha törölközőt, takarót használtam, vagy amit találtam. Amikor ötéves voltam, a tizenkét éves bátyám rajtakapott „huzigálás” közben (ő így hívta), és azt mondta, megmond anyának, és nagy bajba kerülök. Szégyelltem magam, és zavarba jöttem attól, hogy rajtakapott, tényleg nem szerettem volna, hogy ha az anyukám megtudja, mit csinálok. Néhány nappal később anyával sétáltam, és ő megkérdezte tőlem, hogy tudom-e, mi az a huzigálás vagy dörgölőzés. Természetesen mindent letagadtam.

Ötödikes voltam, és még mindig huzigáltam és dörgölőztem. Állandóan fel voltam izgulva. Akármit is csináltam, tudtam, hogy van ez a kis titkom, amitől olyan jó érzés fogott el, ezért mindig akartam csinálni. Nem számított, hol kaptak el ezek az érzések. Ha az iskolában voltam, bementem a mosdóba, megvártam, míg mindenki kiment, és ráültem a kezemre, amíg a jó érzés el nem kapott.

A maszturbálás már kiskorunktól velünk van. A gyermekgondozási könyvek jellemzően megnyugtatják a szülőket, hogy ne aggódjanak, ha az egyéves fiuk a péniszével játszik, vagy a kislány gyakran a lába közé nyúl. De ha a szexuális éréshez kötődő hormonok és a szexuális késztetés még nincs jelen kellő mennyiségben, akkor miért történik ez? A válasz megint csak az oxitocin. Ez a hormon nem csupán a közvetlen nemi érintkezésre, de a testi öröm puszta gondolatára is kiválasztódik. Az oxitocint azért hívják szeretethormonnak, mert az váltja ki a vágy, a gyengédség, a kötődés és az intimitás érzését.

Billy Adams hozzám nyúlt. Soha nem fogom elfelejteni. Nagyon fiatal voltam, talán hétéves. Bezárkóztunk a fürdőszobába és orvososat játszottunk. Ő vizsgált meg engem. Csak homályosan emlékszem az egészre, kivéve azt a pillanatot, amikor hozzám ért. Soha nem éreztem előtte semmit, ami ilyen erővel ébresztett volna rá a jelenre és egyben a természetben elfoglalt helyemre. De sajnos ezt a pillanatot rövidre mérték: ránk nyitottak éppen akkor, amikor hozzám nyúlt, és hazaküldték. Többet nem játszhattunk együtt. Kár. Még akkor, gyermeki és ártatlan módon tudhattam volna meg sokat magamról és a testemről.

Attól kezdve nagyon hallgattam a természethez kötődő érzéseimről, mert úgy gondoltam, helytelenek és rosszak. Mindig azt gondoltam, valami nem stimmel velem, hogy úgy gondolok a testemre mint a természet részére, mint valami kutya vagy mosómedve.

Akármilyen természetesek a késztetéseink, sokan bűntudatot és szégyent érzünk az első szexuális impulzusaink alkalmával. Ez különösen igaz a lányokra, akiknek a szülei azt érzik, lehetőleg mindent meg kell tenniük, nehogy a lányuk túl hamar kíváncsi legyen a szexre és teherbe essen. Mindazonáltal az érdeklődést nem lehet elfojtani, gyakran már jóval korábban megnyilvánul, mint arra az iskolák szexuális felvilágosító programjai reflektálnának.

A szexualitásomat nagyban formálta a korszak, amelyben felnőttem. Az anyukám virággyermek volt, hippi, a szexuális forradalom végigrobogott az életén – és az én gyerekkoromon is. Az első hat évemben kommunában nevelkedtem, és gondolom, tanúja voltam a szüleim és a barátaik intim pillanatainak – szükségszerűen így volt, hiszen egy iskolabuszban éltünk, és utazgattunk a nyugati parton! Homályos emlékeim vannak arról, hogy hallom, amint az anyukám hangokat ad ki az apukámmal, és most már tudom, hogy azok a szexuális gyönyör hangjai voltak. Kifejezetten kíváncsi voltam, mit csinálnak, és emlékszem, hogy az egyik este erre rá is kérdeztem.

Arra is emlékszem, hogy harmadikos vagy negyedikes lehettem, amikor az éjszaka közepén belopakodtam tévét nézni a nappaliba, és úgy lehalkítottam, hogy alig hallottam a párbeszédet. Kábeltévénk volt, és a Showtime csatornán találtam rá a Lady Chatterley szeretőjére. Az egész testem tudta, hogy ezt a filmet nem szabadna néznem, de néznem kellett. Ez volt az első alkalom, hogy valódi szexet láttam. A film olyan érzeteket keltett a testemben, amelyekkel nem tudtam mit kezdeni. Hát ez az, amit mindenki művel a hálószobában?

Egy másik beszámoló:

Az én szexualitásomat teljesen a társadalom, a tévé, a magazinok és az idősebb barátaim formálták. Még amikor nem is tudtam, mi a szex, annyit tudtam, hogy olyankor a férfiak és nők együtt elengedik magukat. Ha visszagondolok, hogy mit gondoltam eleinte a szexről, azt hiszem, úgy vélekedtem, hogy semmi köze a nő öröméhez, kizárólag arra való, hogy kielégítse a férfit, és a nőknek azért kell csinálniuk, hogy szeressék őket.

Sok kérdés és sok kutakodás után arra jutottam, hogy a hüvelyhez és a péniszhez van köze. Már hat-hét évesen is eljutottam odáig, hogy ha ezt egy férfi tudja csinálni, akkor egész biztos én is tudom csinálni egymagamban. Szóval egyik éjjel nekiláttam. Emlékszem, hogy furcsán éreztem magam, de azt mondogattam magamnak: a te tested, nem kell furcsán érezned magad, ha megérinted. Az volt az az éjszaka, amikor felfedeztem a szexualitásomat.

Ezekből a beszámolókból is kiderül, hogy a lányok nagyon korán elkezdenek szexuális értelemben ébredezni, és sokuk már jóval korábban igényelné a tárgyban kínált világos és pontos információt, mint amikor valójában hozzájut. Az is világos, hogy ha a szexualitása kapcsán bűntudatot vagy szégyent keltenek benne, az pusztító hatással lehet az önértékelésére. Nem tud parancsolni a szexuális késztetéseinek és a szexuális kíváncsiságának, de ha ezeket az impulzusokat a helytelen viselkedéssel társítja, akkor nagyon rossz véleménnyel lesz saját magáról. Gondoljunk csak a nők első fejezetben említett kontextuális, relációs tanulási tendenciáira: a lányok – sokkal inkább, mint a fiúk – a szívükre veszik mások rájuk vonatkozó érzéseit és véleményét.

Ez Carol Gilligan csodálatos életművét és az In a Different Voice (Más hangon) című könyvét juttatja az eszembe. Gilligan kutatásai során arra jutott, hogy a lányok kilenc-tíz évesen érik el azt a kritikus pontot, amikor kételkedni kezdenek természetes ösztöneikben és képességeikben. Ennek eredményeképpen elveszítik „a hangjukat”, azaz azt a képességüket, hogy kiálljanak magukért és megvédjék a saját véleményüket.{17} Érdekes módon ez nem olyan friss jelenség, mint gondolnánk, legalább az 1900-as évek elejére megy vissza.

Miért van ez így?

Ne feledjük, hogy a lányok máshogy fejlődnek, mint a fiúk. Már születéskor különbözik az agyuk szerkezete és funkciója. A fiúknál az agylebeny bal féltekéje sokkal gyorsabban fejlődik, mint a lányoknál, akiknél viszonylag egyforma mértékű fejlődés zajlik mindkét féltekében. Más szóval: a lányoknál veleszületetten egyszerre van meg a jobb agyfélteke nem lineáris, intuitív aspektusa és a bal agyfélteke lineáris, logikus aspektusa.{18} Amikor etikus döntéshozással kapcsolatos képességfelmérőket kell kitölteniük, a lányok hajlamosabbak kevesebb pontot elérni, mint a fiúk, pontosan azért, mert a teljes képet látják, és annyi variációt hoznak be a képbe, hogy a válaszaik túlságosan pontatlanok az értékeléshez. Ez a kontextuális, relációs gondolkodás természetes a lányok számára, de amikor azt észlelik, hogy a társadalom nem értékeli, akkor vagy elhallgatnak, vagy egyszerűen feladják.{19}

Miközben támogatjuk és érésükben segítjük a lányainkat, az is elengedhetetlen, hogy szembeszálljunk a kulturális alapú elnyomással, nehogy a saját ösztönös bölcsességüket nyomjuk el. Vegyük észre, hogy az az életkor, amelyben a lányok hajlamosak elveszíteni a hangjukat, egybeesik a menarche (az első menstruáció) átlagosan számított idejével. Ez több mint véletlen egybeesés. Miként az minden Vérmisztériumra igaz, a fő eseményhez vezető szakasz tele van érzelemmel, káosszal, bizonytalansággal; a menarche közeledtével a lányok jellemzően arrogánsak és szókimondók lesznek. Ez nagyszerű lehetőség arra, hogy a folyamat szemtanúivá váljunk és támogassuk a lányainkat azzal, hogy ösztönözzük az őszinteségüket és egyenességüket. Számos kultúra ezt az átmenetet szertartással és ünnepléssel teszi hivatalossá. A legtöbb ilyen szertartáson különféle életkorú nők köszöntik a közösségbe belépő fiatal nőt. A következő gondolatok a menarche rítus megszervezéséhez adnak ötleteket.

Az első menstruáció megünneplése

A nőknek kifejezett fiziológiai mérföldkövek vannak az életükben, amelyek nagy átmeneteket jeleznek. Volt idő, amikor ezeket az átmeneteket szentnek tekintették, és arra szolgáltak, hogy összekössenek minket a hold ritmusával és az évszakok váltakozásával. Az első ilyen rítus a menarche beavatási rítusa, amelyet a lányok első menstruációja idején tartanak, hogy megünnepeljék a lánykorból a női létbe lépést.

A múltban a nő életének eme jelentős változását különleges rituáléval vagy ünnepséggel jelezték. Az erre való várakozás segített a lányoknak abban, hogy első vérzésüket örömmel és diadallal fogadják; ez volt minden beavatási rítus lényege.

A természeti népeknél a menarche szinte egyetemes eleme az elvonulás – mégpedig nem a félelem, hanem a menstruációs vér szentségének tisztelete miatt. Egyes ősi eredetű kultúrákban a lányokat évekre elkülönítik. A dél-ázsiai dayakoknál a fiatal nők egy fehér kunyhóban, fehér ruhát viselve és fehér táplálékot fogyasztva (amelyet egészségesnek gondoltak){20} töltenek egy évet. Egyedüllétük során végiggondolják a női létbe való átlépést, és mérlegelik, mit vár tőlük a társadalom. Az idősebb nők időről időre meglátogatják őket, hogy megtanítsák nekik a női lét sajátos fogásait, köztük a szexualitással és a gyermekneveléssel kapcsolatos kötelezettségeket. Ez óriási hatással van a személyes fejlődésükre.

A menarche beavatási rítusának egyik legszebb példája a „változó nő” apacs rítusa. Ezen az ünnepélyes szertartáson a serdülő lány az ősi apacs anyává, a fehérre festett asszonnyá változik. Előadja a változó nő történetét, aki, miután a nap megtermékenyítette, világra hozza az apacsokat. Az első napon a gyékény sárga virágporával szórják meg, ami a termékenységet szimbolizálja, és bölcs asszonyok tanítják meg a „belső tűz”, a szent szexualitás felébresztésére. A szertartás négy napig tart a négy égtáj tiszteletére. Az utolsó éjszakán a fiatal nőnek napkeltétől napnyugtáig kell táncolnia a népe jóléte kedvéért. Hajnalban ezt a dalt éneklik neki:

Most belépsz a világba.

Felnőtt leszel, teendőid lesznek

Járj tisztelettel és méltósággal

Légy erős!

Hiszen néped anyja vagy

Egy nemzet anyjává válsz majd.{21}

Bár egy négynapos rituálé túlzásnak tűnik a mai zsúfolt hétköznapok mellett, az a célja, hogy a fiatal nők tudatosan tapasztalják meg az új helyzetüket és hatalmukat. A mai menarche rítusok a hivatalos ceremóniától a barátnők és rokonok egyszerű összejöveteléig terjedhetnek: a lényeg az, hogy ez a mérföldkő elváljon a hétköznapoktól. Bár egyes anyák maguk szervezik meg a lányuknak ezeket a szertartásokat, fontos, hogy a fiatal nők maguk is részt vegyenek a saját ünnepségük külsőségeinek és tartalmának kitalálásában, és ők döntsék el, mi a kényelmes számukra.

Íme néhány ötlet az emlékezetes esemény megtartásához. A helyszín, ahol megtartják az eseményt, díszíthető gyertyákkal, virágokkal, fehér és piros szalagokkal, amelyek a vért és az életerőt, valamint az ártatlanságot, erőt és termékenységet szimbolizálják. A lány talán szívesen ül díszhelyen, az asztalfőn, egy trónként kidekorált széken. Az asztaldísz állhat annyi vörös rózsából, ahány évet eddig megélt. Talán szeretne virágkoszorút viselni, ami a virágzó nőiességét jelzi.

Kezdésként a csoport nyugtázhatja és megidézheti a fiatal nő felmenőit, mindazokat, akik a családjából előtte átlépték ezt a küszöböt. Ez megerősíti a helyét a nők közösségében, jövendő termékenységét és a menarche élményének a szépségét. A rítus fő eleme, hogy történetek és személyes monológok révén beszéljünk a menstruációról. Minden résztvevő megkapja a lehetőséget, hogy elmondja a saját élményét. Nem minden történet lesz örömteli; az idősebb nők elérzékenyülhetnek, miközben felidézik, mennyire szégyellték az első vérzésüket. De ez még erősebb szándékot jelez a körön belül, hogy ünnepeljék a Vérmisztérium kellős közepén lévő fiatal lányt.

Az első menstruáció megünneplésének ősi formája az agyagrítus, amely hasonlít az apacsok virágporhasználatához. Ez csak akkor jöhet szóba, ha a lány jól érzi magát meztelenül a barátai előtt. Azok, akik még nem menstruálnak, bevonják őt nedves, vörös agyaggal, hogy az anyafölddel való kapcsolatát szimbolizálják. Szórakoztató lehet – játékos, maszatolós búcsú a gyerekkortól.

Ha vidéki környezetben vagyunk, a csoport akár izzasztókunyhót is építhet a fiatal lánynak, ahol eltölthet egy kis időt egyedül. Alternatívaként egy éjszakát sátorban vagy kunyhóban is alhat a barátai közelében, miközben ének vagy dobolás ad neki bátorságot. Vagy egyszerűen elvonulhat teljesen egyedül valahová.

Miközben egyedül van, néhány „bölcs asszony” vagy közeli rokon elmehet hozzá, hogy tanácsokkal lássa el a termékenységét és az élete következő szakaszához kapcsolódó kötelezettségeit illetően. Amikor végzett, visszatérhet a nagyobb csoporthoz. A barátai ezen a ponton születési alagutat formázhatnak, átbocsátva a fiatal nőt a lábuk között, amíg az végül megérkezik az édesanyja ölelésébe. Ahogyan a valódi születésnél, itt is van egy aktus, amikor szinte megszűnik az idő – a rituálé ereje szinte érezhető.

Az „újszülött” nőről aztán lemossák a maradék agyagot azok a barátai, akik már menstruálnak, és befogadják a nők közösségébe. Akkor új, szép ruhákat kell felvennie, amelyeket évekig őrizgethet, és a többiek ugrálják körbe, díszítsék fel, mint egy istennőt!

A csoport aztán még tesz néhány megerősítő rítust a menstruáció erejéhez és a nők mai társadalomban betöltött szerepeihez kapcsolódóan. Minden résztvevőnek lehetősége van a maga módján kifejezni a tiszteletét a lány havivérzése iránt. Befejezésképpen a fiatal nő anyja ajándékozhat a lányának valami ékszert, mondjuk, egy családi darabot, vagy bármit, amiben vörös kövek vannak. Szertartásosan bemutathatja a lányt annak a felsőbb hatalomnak, amelyet a család elismer, a védelmét és iránymutatását kérve.

Amikor véget ér a rituálé, elkezdődik az ünneplés. A piros színű ételek a termékenységet jelképezik; a vendégek vörösborral köszönthetik fel a fiatal nőt. Ezen a ponton a család többi tagja is csatlakozhat. A férfiaknak gyakran nehezükre esik távolmaradni a szertartás alatt, és nagyon örülnek, amikor végre csatlakozhatnak az ünnepléshez. Amúgy a rituálénak úgy kell zajlania, ahogyan az ünnepelt szeretné, hogy megerősödjön a bizalma a testében és önmagában.

Ha egy ilyen formális rituálét túl bonyolultnak vagy zavarónak érez a család, akkor ennél egyszerűbb változatok is ugyanígy megfelelnek. Volt például egy anya, aki azt mondta a lányának, hogy három dolgot választhat az első menstruációja megünneplésére. Az első napon a következőket választotta: 1) bevásárlókörút; 2) anyu ne szóljon hozzá egész nap; 3) steak. A harmadik kissé ellenmondásos dolog volt a vegetáriánus család számára, de ahogyan az édesanyja megállapította: „a steak elfogyasztása a lányom felnőtt döntési képességének megnyilvánulása volt”.

Másik lehetőség, hogy anya és lánya elmegy valahová a szabadba, hogy a természetben éljék meg a kapcsolatukat. Elmehetnek kirándulni vagy kenutúrára, vagy akár rakhatnak közösen tüzet, bármit, amit együtt tudnak csinálni és ünnepivé teszi a napot. Az anya felhasználhatja ezt az időt arra, hogy újraélje a lánya születését és gyerekkorát, olyan történeteket idézve fel, amelyek megjelenítik, milyen volt kiskorában, és milyen nagyszerű dolgokat cselekedett mindeddig. Elmondhatja, hogy milyen gondolatai és reményei vannak a lánya jövőjével kapcsolatban.

Az említett ékszerajándékon kívül egyes anyák megengedik a lányaiknak, hogy kilyukasszák a fülüket, és piros köves fülbevalót ajándékoznak neki. Vagy becses emléktárgy lehet a menarche emlékkönyv, amelyben a család nőtagjainak fényképei szerepelnek – és ez a következő nemzedéknek is továbbadható.

A nap véget érhet azzal, hogy az anya fürdőt készít a lányának, és szirmokat szór a vízre. Amikor vége, akkor eldönthetik, hogyan osztják meg a hírt a családdal, és vajon kívánatos-e valamiféle különleges esemény. Ismételten az a fontos, hogy a fiatal lány ne feszengjen; ha boldogan részt vesz egy nagyobb ünnepség megszervezésében, akkor örömmel emlékezik majd rá a hátralévő életében.

Amint egy lány elérte a tizedik életévét, a társadalom egyre inkább elismeri, és már nem elégszik meg pusztán az édesanyja véleményével. Bár a lányok zöme a tévéből, internetről, magazinokból, filmekből stb. nyeri az információit a szexről, más nőrokonok vagy tapasztalt barátok történetei és tanácsa segíthet ellensúlyozni a negatív befolyásokat.

Igazság szerint manapság a fiatal nőket egyre inkább érdeklik az idősebb nők történetei. A történetmesélés hagyomány, és mint ilyen nagyban különbözik mindattól, amit a könyvekben olvasunk: a történet előadója éppen annyira részese a történetnek, mint a helyszín vagy az események. Amikor tapasztalt nők mesélik el fiatal nőtársaiknak a saját Vérmisztériumaik történetét, az események folyamatosságában lehet látni, hogy kik ők és mivé lettek.

Egy pillanatra visszatérve a menarche rítusához: mi történik testi szinten a lánnyal? Ösztrogén-, progeszteron- és tesztoszteronszint-változást él meg már több hónappal azelőtt, hogy megindulna a menstruáció. Az első menstruációhoz kellő mennyiségű testzsírral, a teljes testsúlya legalább 17 százalékával kell rendelkeznie (ezért van, hogy az anorexiás, rendkívül vékony vagy kifejezetten atletikus testalkatú fiatal nők gyakorta nem menstruálnak, ezt amenorrheának nevezik). A rendszeres menstruációhoz és ciklusokhoz egy fiatal nőnek 22 százaléknyi testzsírral kell rendelkeznie. Az első ciklusai alkalmával talán nincs is ovuláció (tehát nem érik meg petesejt), de a teste fokozatosan fejlődik, és kialakul a ciklusa.

Az első havivérzés időpontja lefelé csúszik, manapság nem ritka, hogy egy lány tízévesen kezd menstruálni. Néhány évtizeddel ezelőtt az átlag tizenkét éves kor volt. Mi történik? A környezetünkben előforduló kémiai ösztrogének és a tejtermékekben/állati eredetű élelmiszerekben található növekedési hormonok hatására egyre korábban következik be az első menstruáció (további részleteket lásd a harmadik fejezetben). A lányaink gyakorlatilag rákényszerülnek, hogy felnőjenek, mielőtt érzelmileg készen állnának rá. Ezért még fontosabb, hogy a menarchét beavatásként kezeljük. Gondoljunk csak bele az alábbiakba:

Emlékszem, mennyire szerettem volna, hogy megjöjjön, mert akkor én is nő leszek és tyűha! Az anyukámmal mentem ezekre a találkozókra, ahol az idősebb nők beszéltek róla. Hétköznapi dolog volt, amiről mindig beszéltek. PMS, ilyesmi – ezzel viccelődtek. Amikor az anyukám barátainak egyszerre jött meg, az tényleg összekapcsolta őket, és én mindig szerettem voltam ennek a részévé válni. Aztán nekem is megjött – felébredtem, és olyan izgatott lettem! Akkor kezdtem el a hetedik osztályt, egyből idősebbnek és bölcsebbnek éreztem magam.

Az első menstruáció megünneplése az anyukám ötlete volt. Olvasott róla, és előadta nekem az ötletet. Először nem akartam, mert azt gondoltam, ez az én dolgom, aztán arra gondoltam, hogy vicces lehet. Beszélgettünk és sok könyvet olvastunk róla, aztán elkezdtük megtervezni a rituálét. Nagyon izgatott voltam, hogy egy ilyen nagyszabású rítus jelzi a nővé válásomat, és az összes barátom meg az életem során hozzám közel álló nők mind ott lesznek.

Cetliken terveztük meg az egészet. Mindenkire más feladat jutott. Készítettünk egy oltárt az előttem járó nőket ábrázoló családi fényképekből. Anyukámmal virágot hoztunk. Az asztal közepére készítettünk egy másik kis oltárt tamponokkal, betétekkel meg gyertyákkal – gyönyörű volt. Egy szép selyemruha volt rajtam, amit anyutól kaptam. Teljesen odavoltam, imádtam az egészet! Igazi rituálé volt. Felnőttnek éreztem magam, aki tagja a nők közösségének.

Most természetes dologként tekintek a vérzésemre és nem idegesít. Sok barátnőm panaszosan mondja: „úristen, megjött”, mintha ez egy rossz dolog lenne. Én úgy tekintek rá mint egy gyönyörű dologra, amelyen nők milliói esnek át, és a rituálé is ezt éreztette velem. Otthon van egy menarche-dobozom mindenféle holmival. Nagyon hálás vagyok érte.{22}

Meg vagyok győződve róla, hogy egy fiatal nő első szexuális élményét meghatározza az első menstruáció megtapasztalása. Ha a menarche megkapja a kellő tiszteletet, különösen a felnőtt nők részéről, oly módon, amelynek a lány számára is jelentősége van, akkor képes lesz tisztelni a testét, és nem csak úgy feladni a szüzességét. Sajnos a fiatal nők nagy százaléka negatív tapasztalatokat szerez első alkalommal.

Nagyon szerettem azt a fiút, és noha volt lehetőségem, hogy másokkal is szerezzek szexuális tapasztalatokat, számomra ő volt az igazi. Még csak tizenöt éves voltam, ő pedig tizenkilenc, és már egyetemre járt. Elmentünk egy barátunk tengerparti házába, készített nekem egy italt (az volt az első), és együtt zuhanyoztunk. Egyik dologból következett a másik, aztán eljött a pillanat.

Bár nem fájt túlságosan, gondolom, azért, mert már maszturbáltam előtte, voltak már bennem dolgok, nem éreztem igazából semmit. A fiú azzal vádolt, hogy nem is voltam szűz, amitől rémesen éreztem magam. Két hétig fel sem hívott, aztán pedig távolságtartó volt. Később egy barátom révén megtudtam, hogy megnősül: elvesz valaki mást. Egy ideig hordoztam mindezt magamban… aztán feladtam. Még két év kellett hozzá, hogy lefeküdjek másvalakivel.

Egy másik beszámoló:

Nyolcéves koromtól kezdve a bátyáimat és engem nyaranta a nagymamánk házába küldtek, mert az anyukám megbetegedett, és nem tudott három gyereket ellátni. A hátsó szobában aludtunk, miután az egész napot a strandon töltöttük. Az idősebbik bátyám, aki tizenkét éves volt, éjszakánként a kezével vagy a szájával játszadozott velem a paplan alatt. Tetszett az érzés, de úgy éreztem, rossz vagyok, amiért tetszik és akarom. E miatt a belső konfliktus miatt ledermedtem és semmit sem tettem, csak feküdtem, és hagytam, hogy azt csináljon velem, amit akar. Ez a dermedtség – hogy nem tudom kimondani, mit szeretnék és mit nem – okozta, hogy semmi erőm sem volt.

A bátyám irántam táplált vágya a kamaszéveiben tovább eszkalálódott. Elkezdtem úgy érezni, hogy egy férfi csak akkor szerethet, ha engedem, hogy azt csináljon a testemmel, amit akar.

Ez a beszámoló nem csupán zavarba ejtő, de a vérfertőzés határát is átlépi. Pedig sok nő arról számol be, hogy az első szexuális élménye a bátyjával esett meg. Hol vannak az anyák? Miért nem tudják ezt nekik elmondani? És miért nem gyanakszanak?

Aztán egy másik hasonlóan aggasztó beszámoló:

Tizenhét éves voltam, és három hónapja randiztam egy fiúval. Akkor már tudni akarta, meddig várok még, mire odaadom neki magam. Nem voltam benne biztos, hogy le akarom vetni a bugyimat, miért is kellett volna? Tudtam, hogy attól is jól érzem magam, ha csak csókolózunk és a ruhán keresztül dörgölöm magam a péniszéhez. Azt mondta, hogy ez neki fájdalmas, és ha azt gondolom, hogy ez így jó, akkor majd meglátom, a valódi dolog milyen jó lesz. Megijedtem. Szerettem, és nem akartam, hogy elhagyjon csak azért, mert nem vetem le a bugyimat.

Egy héttel később odaadtam magam neki, de egyáltalán nem olyan volt, mint az a nagy titok, amitől azt vártam, hogy majd milyen jó lesz. Fájt, véreztem, sírtam, és nem volt orgazmusom. Nagyot csalódtam a fiúban, a társadalomban, és saját magamban, amiért feladtam egy számomra becses dolgot kilencven másodperc színtiszta rettegésért.

Miért okoznak gyakran csalódást ezek a kezdeti élmények? Ha egy fiatal lány egy fiatal fiúval kerül testi kapcsolatba, a fiú gyakran megfelelő előjáték nélkül hajszolja bele a lányt az aktusba. Ahogyan Theresa Crenshaw rámutat az Alchemy of Lust (A vágy alkímiája) című könyvében, az aktust mellőző szexuális felfedezés csókolózást, ölelkezést, simogatást, tapogatást foglal magában, ami mindkét partner oxitocinszintjét jelentősen megemeli. Amikor a hosszú előjáték megrövidül, vagy helyette egyből az aktus következik, különösen a nők hiányolják a közelséget és a magas oxitocinszint következtében megélt gyönyört.{23}

Ilyenkor az orgazmus teljesen el is maradhat. A Chicagói Egyetemen háromezer, 18–29 éves nő bevonásával végzett kutatás szerint a nők 25 százaléka nem tud orgazmust elérni a közösülés során.

Alfred Ells pszichológus, a Restoring Innocence (Vissza az ártatlansághoz) című könyv szerzője megfigyelte, hogy az első szexuális tapasztalatoknak óriási jelentőségük van a negatív vagy pozitív bevésődéseket illetően. Ebben az esetben a bevésődés arra a folyamatra utal, amikor nagy stresszhatás és szélsőséges izgalom mellett a partner attitűdjei és meggyőződései belsővé válnak. Ells úgy véli, hogy az első szexpartnerrel kapcsolatos bevésődés az elkövetkező években meghatározza a szexuális viselkedést és a szexuális élvezetre való képességet.

Íme egy fiatal nő története, amely azt mutatja be, hogy a magával és a testével kapcsolatos pozitív érzelmek miként járultak hozzá, hogy az első élmény csodálatos legyen. Bár ez nincs megemlítve, világos, hogy az anyával fenntartott nyílt és szeretetteljes kapcsolat jelentős szerepet játszott abban, hogy kivárja, és akkor kezdjen szexuális kapcsolatot, amikor már készen áll rá.

Először tizennégy éves koromban csókolóztam a barátommal. Teljesen újfajta izgalmat éreztem a petting közben, és felöltözve, a testünket egymáshoz dörgölve éltem meg az első orgazmusomat. Felfedeztük egymás testét, meztelenül fürödtünk a medencéjükben, és ez első intenzív orgazmusomat orális szex közben éltem meg, amikor egy családi túrázás közben, ahova a barátom is velünk jött, elbújtunk. Ez volt az első alkalom, hogy úgy éreztem, elengedem a kontrollt, és testen kívüli erotikus érzésem van. Amint elkezdtem megtapasztalni az orgazmusokat, rájöttem, hogy ez magamtól is megy. Megtaláltam az anyukám vibrátorát, és rendszerint azt használtam, vagy a kamaszkori parfümöm, a Love’s Baby Soft tetejét.

Az önkielégítéssel kapcsolatban az anyukám beszélt velem egyszer, és emlékszem, hogy azt mondta: nincs vele gond, természetes dolog. Egy ponton más források is befolyást gyakoroltak rám, és néha bűntudatom volt, amiért sokszor csináltam. De ahogy idősebb lettem és kialakítottam a saját nézeteimet, ez elmúlt.

Szexisebbnek kezdtem érezni magam. Szerettem meztelenül táncolni a tükör előtt, szerettem a testemet és a domborulataimat. Sokat randiztam, és a lehető legtöbbet kísérleteztem a fiúkkal behatolás nélkül. Tizenhét éves koromban újra az első barátommal kezdtem járni, és hat hónap után eldöntöttem, hogy még ha nem is ő az igazi, szeretem, és nem bánom, ha nekiadom a szüzességemet. Megbeszéltük a fogamzásgátlást, beszéltem róla az anyukámmal is, és a pesszárium mellett döntöttem. Kaptam egyet, és a barátommal megbeszéltünk egy időpontot. Egy romantikus hétvége a szülei nyaralójában, ajándék és pezsgő társaságában, ő pedig annyira gyengéden bánt velem, hogy már első alkalommal orgazmusom volt.

Ennek a tizenkilenc éves fiatal lánynak szintén pozitív élmény volt az első testi kapcsolata, és ezt üzeni más fiatal nőknek, akik ugyanerre vágynak:

Azt hiszem, túlságosan lazán tekintenek a szexre ebben a társadalomban, és szerintem ez az egyik legkárosabb következménye a társadalom önkifejezésének a 21. században. A szex szent dolog, ami nem csupán birtokba veszi a nő testét, de lehetővé teszi, hogy kisbabát hordozzon magában a következő kilenc hónapban, világra hozza, és a hátralévő életében anya legyen. Szerintem nincs szükség olyan anyákra, akik nem akarnak azzá válni vagy nem állnak rá készen.

Ahogy a tévécsatornák között böngészek, elborzadok attól, amit látok. Szerintem nincs is olyan műsor manapság, ami azt ábrázolná, hogy nem csupán oké, hogy a nő az első randin ne feküdjön le a férfival, de a jogai közé tartozik. A szexet a nő jogaként kellene ábrázolni, és a férfi privilégiumaként, hogy beléphessen a női test szentélyébe. Ha a nő úgy dönt, hogy megnyitja a szentélyét a férfinak, akit csak két órája ismer, nem várhat sokat az élménytől. A nőnek persze nem lesz orgazmusa, de a férfi biztosan elmegy.

Sajnálom azokat a fiatal lányokat, akik ahhoz igazítják a szexualitásukat, amit a tévében látnak, és a magazinokban szereplő, hatalmuktól megfosztott nőkhöz, vagy inkább bábukhoz hasonlítják magukat. Milyen nehéz küzdelem számukra, hogy megtalálják a valódi identitásukat és felfedezzék, hogy pont annyira lesznek egyediek és szépek, amennyire maguknak engedik. Hogy a szexualitásuk a sajátjuk, és a testük egy szentély, amelybe csupán a szemükben legszentebbek léphetnek be.

Hogyan állíthatjuk vissza a test mint szentély tudatát? Azt hiszem, az a legjobb, ha a lányokat alapvető testi szinten tanítjuk meg a testük hatalmára és szépségére. Le kell cserélni azt a régi metaforát, miszerint a női test a férfi gyönyör passzív edénye és helyette be kell mutatni azokat a tudományos eredményeket, amelyek ennek az ellentétét állítják.

Például a fogantatás folyamatának megszokott magyarázata szerint a petesejt passzív, szinte ostoba, és arra vár, hogy egy arra járó sperma beléhatoljon. De az optikai szállal végzett megfigyelések azt mutatják, hogy a petesejt nagyon is válogatós, és nagyszámú spermát utasít el kémiailag, mire végül megengedi, hogy valamelyik belehatoljon:

A [petesejt] vastag, sejten kívüli burka, a híres zona pellucida – áttetsző zóna – áll a legközelebb az emlősök tojáshéjához. A zona pellucida vastag cukor- és fehérjeréteg, ami olyan cseles, mint egy mágneses tér. Odavonzza a spermát, de elriasztja, ha nem felel meg neki. Eldönti, hogy ki az ellenség és ki a jó barát.{24}

A méhszáj fogantatásban betöltött hasonlóképpen tevékeny szerepét csak mostanában tárták fel. Ahhoz képest, hogy eddig mozdulatlan, passzív szervnek képzeltük, valójában fel-le jár, ahogyan a méh összehúzódik az orgazmus alatt, így szól bele a fogantatás esélyébe. Ha a nő partnere ejakulál, és nem sokkal utána a nőnek is orgazmusa van, akkor a méhszáj beszívja a spermát, szinte magába szippantja. Az időzítés a legfontosabb, és ebben a méhszáj tevékenyen közreműködik.{25} Úgy tűnik, az érzelmi tényezőknél is több dolog játszik szerepet, amikor a nő, akinek a partnere már a csúcsra ért, eldönti, hogy maga is „megindul”.

A fiatal nőknek meg kell ismerniük, hogy milyen szerepet tölt be a csikló a gyönyörben és orgazmusban. A klitorális rendszerben sokkal több izomszövet van, mint a férfi péniszében, bár az ágyékon belül helyezkedik el. Ugyanakkor a csiklónak nincs vénahálózata – ez azt akadályozza meg, hogy a vér kifolyjon a merev péniszből. A nőknél a véráramlás az izgalomba jött klitoriszon belül rugalmas és viszonylag folyamatos, és ennek révén a csikló jobban alkalmazkodik a különféle fokú stimulációhoz, képes gyorsan megfeszülni és ellazulni. Ez az oka a nők többszörös orgazmusra való csodálatos képességének.{26}

Végül, de nem utolsósorban a nőknek jobban kellene érteniük a hüvely működését: látniuk kellene, hogy milyen erős és milyen sebezhető. Ahogyan Natalie Angier okosan megjegyzi: „A hüvelynek saját ökoszisztémája van, az ismeretlen szimbiózis és életerő terepe.”{27} A nőknek még ma is mindenütt azt tanítják, hogy a hüvely mocskos, pedig igazából nagyon is tiszta – tisztább, mint a száj. Igen, a hüvely tele van baktériumokkal, de ezek egészséges laktobacilus organizmusok (mint amelyek a joghurtban találhatók), és gyakorlatilag megeszik, ami nekik támad. A normális hüvelyváladék ilyen: normális. Ugyanolyan összetevőkből áll, mint a vérszérum, azaz ami a vérből megmarad, miután a vörösvérsejtek kiválnak.

A hüvelyfertőzések legfőbb oka érdekes módon éppen a hüvelyöblítés. Ez a gyakorlat, amelytől „tisztának és frissnek” kellene éreznünk magunkat, valójában kockázatnak tesz ki minket azzal, hogy kimossa a hüvelyünkből a barátságos laktobacilusokat, amelyekre a hüvelyi egészséghez van szükségünk. Egy olyan heteroszexuális nő számára, aki hosszabb ideig nem aktív szexuálisan, a hüvelyi fertőzés másik oka maga a sperma lehet (még ha nem is hordoz nemi úton terjedő betegséget). A hüvelyi pH normál esetben savas, 3,8-4,4-es értékkel, miközben a sperma lúgos, a pH-ja közel 8-as. Az ehhez nem szokott hüvely számára a sperma megjelenése a normál esetben korlátozott mennyiségben fellelhető élesztőbaktériumok elszaporodását okozhatja – tehát a fertőzés immunológiai reakció lehet egy új partner spermájára, bár csak első alkalommal.

Visszatérve az önkielégítésre: rendkívül fontos, hogy minden fiatal nő tisztában legyen az ártalmatlan gyakorlat szabadságával és élvezetével. A társadalomban nem üldözzük a maszturbálást, de nem is ösztönözzük, noha nyilvánvaló alternatíva azoknak a nőknek a számára, akik még nem állnak készen arra, hogy szexuálisan aktívak legyenek, vagy akik szünetet tartanak a szexben.

A szexuális beérésem egyfajta „csoportos erőfeszítés” eredménye volt. A lakótársam barátja megvette a Sex for One (Egyszemélyes szex) című könyvet Betty Dodsontól, és a könyv hamarosan körbejárt a házban. Mindannyian a tizenéves korunk végén jártunk, kísérleteztünk a szexualitással, és Betty egy új szexuális arénát mutatott meg nekünk: a vibrátor használatát.

Emlékszem az első éjszakára, amikor használtam. A jó öreg Betty tanácsát megfogadva vettem egy lazító fürdőt, mert tudtam, hogy a másik szobában arra várnak, hogy visszajelzést adjak a dologról. Noha korábban már maszturbáltam, soha nem volt még orgazmusom, és nem számítottam rá, hogy egyből lesz. Pár hónappal később már igen.

A legkevesebb, hogy teljesen kész voltam. Boldoggá tett, hogy a szexuális kielégülésem nem függ mástól. Mivel a barátaim közül én voltam az egyetlen, aki még szűz volt, kezdtem azt hinni, hogy soha nem lesz szexuális életem. A vibrátor használata azonban mindent megváltoztatott. Kifejezetten szerettem a gondolatot, hogy egyszerűen bemegyek a szobámba, és elélvezhetek. Senki nem állíthat meg, és senki segítségére nincs szükségem. A szexualitásom az enyém lett. Úgy éreztem, hogy hatalmam van, olyan hatalmam, amelyről a többi nő valamiért nem is tud.

Abban a tudatban, hogy a szexualitásom az enyém, kissé máshogyan is szemlélem a szexet. Még mindig úgy érzem, hogy a benne részt vevők számára szent dolog, de most, a saját szexualitásom hatalmával rendelkezve, meg is akarom osztani. Kényelmesebben érzem magam, ha együtt vagyok valakivel, mert nem gondolkodom olyasmiken, mint régen, vagy talán mert érettebb lettem, mint voltam.

Önmagunk felfedezése, megerősítése és az önbecsülés – ezek képezik egy fiatal nő szexuális érésének alapjait. Akkor is megtalálhatja az utat, ha döcögősen indul az első menstruáció vagy csalódik az első szerelmében. Különösen ha a többi nő is segít neki. Íme egy történet egy csodás átalakulásról:

Csak suttogva előadott horrortörténeteket hallottam arról, hogy mit kezdenek magukkal a női családtagjaim, ha megvan a „bajuk”. Kezdettől fogva világos volt, hogy a menzesz nem olyasvalami, aminek az ember örül. Részletes instrukciókat kaptam arról, hogyan kezeljem ezt a fenyegetést, mert ha nem azt teszem, úgy fogok szenvedni, mint az előttem járók. Görcsök, puffadás, erős vérzés, fejfájás, ájulás – a lista végtelen volt.

A következő hét évben tablettákat szedtem, illatosított tamponokat használtam, és figyeltem a naptáramat, nehogy pont akkorra legyen beütemezve valami szórakoztató dolog, amikor elvileg vérzésem van. Mondanom sem kell, ez az önutálat nyomot hagyott a kapcsolataimon. Teljesen megtagadtam a nőiességemet, és szerettem volna én is fiú lenni. Sportos alkatom volt és versengő típus voltam, a nőket gyengének tartottam, és csak az „egyszerű” dolgok érdekeltek.

Csak később értettem meg, hogy a biológia és a nőiesség elutasítása miatt a férfiakkal fenntartott kapcsolatom az önutálatom tükre volt. Nem voltam képes élvezni a testemet, nem tudtam élvezni a szexet – pedig akkoriban azt hittem, hogy igen. Lényegében csak tetszeni akartam. Nem is gondoltam, hogy vannak vágyaim. A férfiaknak kellett a szex, én pusztán ehhez idomultam.

Néhány év kudarc, majd önmagam újjáépítése után ráébredtem, milyen mélyen gyökerező utálat van bennem a nőkkel szemben. Különösen azokat a nőket utáltam, akik élvezték a főzést, varrást, sütést és gyereknevelést. Azok a nők, akik sebezhetők, gyengédek és nyitottak voltak, megnyomtak nálam egy gombot, és feszengést ébresztettek bennem. Aztán, miután a fiam megszületett, rájöttem, hogy valahol mélyen én is nő vagyok – szeretek főzni, sütni, a fiammal lenni, szeretek szeretni, kertészkedni, szobrászkodni és festeni. A ciklusom kezdett egészen mást jelenteni. A tamponok helyett természetes pamutbetétet kezdtem viselni, gyűjteni kezdtem a menstruációs véremet, és visszaadtam a földnek. Megváltoztattam a szempontjaimat és az általam használt szavakat. A szavaknak ugyanis erejük van. Most a termékenység tudatosítását gyakorlom. Naponta megérintem és megszagolom a testemet; most már szentély a számomra.

Ahogyan elkezdtem ezeket a praktikákat, azt észleltem, hogy máshogyan látom a többi nőt. Nem tudnék többé úgy menni az utcán, hogy szemkontaktust létesítek egy férfival, aki egy másik nővel halad. Ehelyett a nő szemébe nézek. Elkezdtem szeretni a nőket, szeretni önmagamat.

A következő fejezetben arról lesz szó, hogyan foglalják vissza a nők a menstruációs ciklusukat a belőle következő szexuális csúcspontokkal együtt.

{1} Helen Fisher: The First Sex. Ballantine Books, New York, 2001, 7.

{2} Uo., xvi.

{3} Nancy Friday: Women on Top. Pocket Books, New York, 1993, 34.

{4} Natalie Angier: Woman: An Intimate Geography. Anchor Books, New York, 1999, 70.

{5} Sheila Kitzinger: Woman’s Experience of Sex. Penguin Books, New York, 1985, 39.

{6} William H. Masters és Virginia E. Johnson: Human Sexual Response. Little, Brown, MA, Boston, 1966.

{7} Hallie Iglehart: Woman Spirit. Harper & Row, San Francisco, 1983, 9–10.

{8} Barbara Walker: The Crone. Harper & Row, San Francisco, 1985, 46.

{9} Susan Griffin: Pornography and Silence. Harper & Row, New York, 1982.

{10} Webster’s New Collegiate Dictionary, (1969), “sexuality” szócikk.

{11} Anne Moir és David Jessel: Brain Sex. Carol Publishing Group, New York, 1991, 18.

{12} Camille Pagliát a Hurricane Camille Wreaks Havoc című cikkben idézik. San Francisco Chronicle, 1992. szeptember.

{13} Moir és Jessel: Brain Sex, 42–43.

{14} Christiane Northrup: Women’s Bodies, Women’s Wisdom. Javított kiadás, Bantam, New York, 2010, 34.

{15} Laura S. Allen et al.: Sexual Dimorphism of the Anterior Commissure and the Massa Intermedia of the Human Brain. Journal of Comparative Neurology 312 (1991): 97–104; Laura S. Allen et al.: Sex Differences in the Corpus Callosum of the Living Human Being. In: Journal of Neuroscience 11, no. 4 (1991): 933–42, http://www.jneurosci.org/content/11/4/933 (letöltés ideje: 2012. november 15.).

{16} John Gray: Men, Women and Relationships. Fine Communications, New York, 2001, 80.

{17} Carol Gilligan: In a Different Voice: Psychological Theory of Women’s Development. Harvard University Press, 1993, xxii–xxiii.

{18} Joan Borysenko: Reactions on a Woman’s Book of Life. Hay House Audio Books, Carlsbad, CA, 1997 (hangfelvétel)

{19} Gilligan: In a Different Voice, 51.

{20} Elizabeth Davis és Carol Leonard: The Women’s Wheel of Life. Bad Beaver Publishing, New Hampshire, 2012, 112.

{21} Theresa L. Crenshaw: The Alchemy of Love and Lust. Pocket Books, New York, 1997, 31.

{22} Angier: Woman: An Intimate Geography, 15.

{23} Robin Baker: Sperm Wars: Indelity, Sexual Conflict, and Other Bedroom Battles. Basic Books, New York, 2006, 197.

{24} Angier: Woman: An Intimate Geography, 66.

{25} Uo., 53.

{26} David Cohen: The Circle of Life. HarperCollins, New York, 1993, 64.

{27} Uo., 62.